Somme Sketcher

SINNERS

anonymous

Anonim BŰNÖSÖK

Kossuth Kiadó

Tartalom

KILENC ÉVVEL KORÁBBAN

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

EGY HÓNAPPAL KÉSŐBB

Impresszum

Somme üzenete

Kedves Olvasó!

Köszönöm, hogy beszerezted az Anonim Bűnösök egy példányát. Remélem, legalább úgy élvezed majd az elolvasását, mint amennyire én élveztem a megírását!

Mielőtt belevetnéd magad, tudnod kell, hogy ez a könyv dark romance. Többféle triggert tartalmaz, többek között az öngyilkosságról és a szexuális bántalmazásról is szó esik benne. Kérlek, csak saját felelősségre olvasd!

Szeretettel:

Somme

KILENC ÉVVEL KORÁBBAN

Angelo

A Visconti nők imádják túllicitálni egymást a temetéseken. Mindegy, hogy az elhunyt az anyjuk vagy a tizenkettedik nagy-nagynénjük, mindig kurva nagy a verseny, hogy ki tud legkeményebben gyászolni.

Nyöszörgés, zokogás, szipogás. A kölcsönkért zsebkendővel elfojtottakat vagy gyűrött papírzsepivel felitatottakat még valahogy el is bírom viselni. A skála másik végén lévő sírásoktól viszont legszívesebben a föld alá vetném magam a halottak mellé. A sikoltozás, a bőgés, a jajveszékelés.

Elszakítom a tekintetemet Francis püspökről, és perzselő pillantást szegezek Esme nénikémre.

A kibaszott gurgulázás.

– Gesù Cristo – motyogja az unokatestvérem, Tor a mögöttem lévő padsorból. – Múlt héten elvágtam egy rohadék torkát. Pontosan ugyanilyen hangot adott ki.

A padsoromban halk moraj támad, mire én balra sandítok a testvéremre, Rafe-re. Az alsó ajkába harap, hogy visszafojtsa a kuncogást. Elkapja a tekintetemet, és felhúzza a szemöldökét, mintha azt kérdezné: mi van? Vicces volt. Mellette a másik öcsém, Gabe, összeszorított állkapoccsal, egyenesen előremered.

Francis püspök csak mondja, mondja a liturgiát darálva. Ahogy Esme néni gurgulázása egyre hangosabbá válik, egy másodunokatestvér, aki kifejezetten ebből az alkalomból érkezett Szicíliából, úgy dönt, hogy nem hagyja magát lekörözni. Felsikolt, majd kiszuszakolja magát a padsorból, végig csitteg-csattog a sorok között az oltár felé, és miközben térdre rogy a koporsók előtt, olyan jajveszékelést produkál, amely úgy hangzik, mint egy leeresztő léggömb.

A nevét sem tudom felidézni.

Olasz tőmondatokban elmormolt bocsánatkérések. Felém vetett lázas pillantások. Egy unokatestvér máris ott terem mellette, visszavonszolja a helyére, és a csipkefátyol szegélyét felemelve félig-meddig leszidja, közben pedig vigasztalja.

Francis püspök viszont kizökkent a gondolatmenetéből. Belegabalyodik a mondataiba, összevissza lapozgat, és érzem, hogy a hátam mögött megváltozik a hangulat.

Értem én. A római katolikus temetések gyötrelmesen hosszúak. Még hosszabbak, ha két holttestet kell eltemetni, és az egyikük diakónus. A fapadok percről percre keményebbnek tűnnek, és a gondolatok elkalandoznak a gyászról a Devil’s Cove-ban található Grand Visconti Hotel felé, ahol a halotti tor lesz.

Nincs ahhoz fogható parti, mint amilyet egy nemrégiben elhunyt Visconti ad, pláne kettő.

A püspök lepillant az első padsorra, és találkozik a tekintetünk. Kis biccentéssel engedélyt adok neki, hogy rövidre zárja. Nálam gyorsabban senki sem akar eltűnni ebből a templomból. Megköszörüli a torkát, és ismét az egybegyűltekhez fordul.

– Szeretett testvéreim, a család kívánságára csatlakozzunk hozzájuk a temetőben a gyászszertartásra.

Szánalommal és el nem hullatott könnyel teli pillantások vándorolnak rám. Fivéreimmel felállunk, és egy végső, elidőző pillantást vetve a koporsók felé, lenyelem a torkomban lévő gombócot, kihúzom a vállam, és megindulok a templom kijárata felé.

Suttogások tengerén gázolok keresztül, tekintetemet az előttem lévő kovácsoltvas ajtóra függesztve.

Mindjárt odaérek. Mindjárt vége.

Rezegni kezd a mobilom a mellzsebemben. Remélem, az asszisztensem az, hogy szóljon, a gép fel van tankolva, és készen áll, hogy visszavigyen Londonba…

Egy ministránsfiú kitárja az ajtót, én pedig egy pillanatra megállok a lépcsőn, behunyom a szemem, miközben érzem, ahogy a jeges szél az arcomba vág, és a fagy csipkedi az orromat. Az időjárás mindig is szélsőségesebb volt idefent a szirten, mint lent, a városban; a szél viharosabb, az eső pedig hevesebb. A mama, az örök optimista, arra emlékeztetett bennünket, hogy bár télen hidegebb van, nyáron viszont mindig melegebb van itt.

Az élet az egyensúlyról szól, Angelo. A jó mindig ellensúlyozza a rosszat.

Amikor kinyitom a szemem, Rafe áll az egyik oldalamon, Gabe a másikon. Mindketten követik a tekintetemet a közelgő vihartól terhes hasú, alacsonyan terpeszkedő felhőkre.

– Micsoda gyönyörű nap arra, hogy eltemessük a szüleinket! – sóhajt fel Rafe.

Gabe nem szól semmit.

Elindulunk a sírkövek között kígyózó, kavicsos ösvényen, aztán megállunk alig néhány méterre a szikla szélétől, ahol a sáros fűbe két téglalap alakú gödröt vájtak.

Ökölbe szorul a kezem.

Egymás mellett. Együtt az örökkévalóságig. Szerelmük történetének megszépített változata rá lesz vésve egy közös sírkőre. Azokra a reggeli kocogókra és idetévedt turistákra gondolok, akik megállnak majd, hogy elolvassák, és azt hiszik, ez a mindennapi emlékeztetőjük arra, hogy a szerelem létezik.

Miközben a bűnös igazság hat láb mélyen van eltemetve a lábuk alatt.

Nem számít, milyen romantikus prózát vésnek a márvány sírkőre, az igaz szerelem nem létezik. Nem más, mint a remény egy másik alakban. Egy eszme, amelybe a szegények és a tehetetlenek kapaszkodhatnak, amikor nincs semmi más.

Pillantásom a temetőn keresztül felénk szivárgó öltönyök és csipkék özönére vetül. A maffia tagjai tudják, hogy a szerelem nem létezik. Nagybácsik és unokatestvérek a feleségük és barátnőjük csuklóját szorongatják ahelyett, hogy kézen fognák őket. Odavetnek pár vigasztaló szót abban a reményben, hogy azok bekussolnak, miközben az órájukat nézegetik, és azt számolgatják, mikor slisszolhatnak majd el a kurváikhoz, oldhatják ki a nyakkendőjüket, és feledkezhetnek meg a Cosa Nostra iránti kötelezettségeikről.

A Visconti férfiak pláne nem esnek szerelembe. Mert az esés azt sugallja, hogy véletlen volt, pedig minden, amit ez a család tesz, hideg és kiszámított.

Egy reszkető kéz ragadja meg a vállamat.

– Alonsónak biztosan nagyon tetszene ez a végső nyughely – mondja Alfredo bácsi, érzelmektől elcsukló hangon. – Itt most felnézhet a templomára, és lenézhet a városára. Mindkettőt a semmiből építette, ugye tudod?

A földkupacra meredve, amely hamarosan az édesanyámra fog nehezedni, kurtán biccentek neki. Megveregeti a vállamat, és egy lépést hátrál. Egyet meg kell hagyni Alfredo bácsinak: tudja, hogy kell érteni a célzást.

Mamát eresztik le először, és azon kapom magam, hogy vele együtt én is ereszkedem, a térdemre, amit más nő kedvéért sosem fogok megtenni. Ökölbe szorított kezem elmerül a sárban. Egy másik kéz helyeződik a vállamra, és a citrinberakású gyűrű csillanásából tudom, hogy Rafe az.

– Mennyei Atyánk, mivel úgy döntöttél, hogy Maria Visconti nővérünket magadhoz hívod ebből az életből, átadjuk testét a földnek, ahol elfoglalja végső nyugvóhelyét – harsogja Francis püspök, ám szavait rögtön elsodorja a szél.

Fehéren izzó forróság áramlik szét a véremben, és megint ott van az a torkomat égető keserűség. Titok- és bűníze van, és nem számít, mennyi whiskyt döntök le hazafelé a repülőúton vagy utána, tudom, hogy soha nem fogok megszabadulni tőle.

– …Porból lettünk, porrá leszünk… – folytatja a püspök.

Tömjénfüst száll, és beleolvad a reggeli ködbe. Aztán jönnek a rózsák. Vérvörösek, tele tüskével, és tompa puffanással landolnak a mahagónifedélen. Rafe leguggol mellém, öklét a szájához emeli, és megfújja. Egy csuklómozdulattal egypár kocka szóródik szét a fedélen, legurul róla, majd a koporsó és a föld közötti résbe esik.

– Az én Szerencsehozó Hölgyemnek – dörmögi, miközben a hajába túr. – Sok szerencsét odafent, mama!

Gabe is térdre ereszkedik. Ahelyett, hogy bedobná a kezében lévő rózsát, előrehajol, ajkát a fához tapasztja, és valami hosszút és szívhez szólót mormol.

Évek óta nem láttam ennyit beszélni.

A virágok és a kártyák nem hullanak tovább, és a tekintetek várakozóan felém fordulnak.

Lassan előkotrok valamit a zsebemből. A csomagolópapír zizeg a kezemben, majd óvatosan a koporsóra teszem, nehogy eltörjön.

Halk kis nevetés csendül fel mellettem.

– Szerencsesüti – mondja Rafe erőtlenül, és szomorú mosolyra húzódik az ajka. – Ez miért nem jutott eszembe?

A mama ugyanúgy hitt a sorsban, mint Istenben. De míg azzal beérte, hogy a nagy embert az égben soha nem látta vagy hallotta, addig a sors létezésére folyamatosan bizonyíték után kutatott. Mindenhol kereste. Vásári javasasszonyok ötdolláros tarotjóslásában, a lakáskulcsára akasztott, kis fekete nyolcas biliárdgolyós kulcstartóban.

Meg azokban az istenverte szerencsesütikben. A mama élt-halt értük; minden este vacsora után felbontott egyet, és olyan óvatosan húzta ki a kis papírfecnit, mintha valami értékes ereklye lenne. Értelmet talált a benne lévő bármiféle ködös jóslatban, aztán igyekezett az életét eszerint alakítani.

Eleve egy szerencsesüti miatt került New Yorkból a washingtoni Devil’s Dipbe.

Keresd a reményt, ahol sós a levegő, és meredekek a szirtek.

Szerette ezt az átkozott kisvárost, mert úgy gondolta, az a végzete, hogy itt kezdjen új életet. Kíváncsi vagyok, vajon a jósnő kordéjában gubbasztva vagy a nyolcas golyó rázásával látta-e valaha, hogy ez a hely lesz a halála is.

Ezután apámat is leengedik. Bíborszínű lepel borítja a koporsóját, melynek tetejére a zöld és aranyszínű dalmatikája került összehajtogatva. Újrakezdődik a zokogás, hangosabban, mint a mamámnál. Felállok, az óceán felé fordulok, és érzem, ahogy minden egyes Visconti szempár a hátamra szegeződik.

Tudom, mire gondolnak mindannyian. Apám halála új korszakot jelent a Cosa Nostra számára, és ez a korszak velem kezdődik.

A Devil’s Dip új capójával.

Miközben a halászhajókat és a hullámokon ringatózó teherhajókat bámulom, észreveszem, hogy más tekintetek is szegeződnek rám. Jobbra fordítom a fejem, pillantásom átsiklik a temetőn a kis közút túloldalára, ahol egy csapat ember szorong a buszmegálló alatt.

Összeszorul az állkapcsom.

Kibaszott helyiek. Néhányan a padon ülnek, mások keresztbe tett karral a telefonfülkének támaszkodnak. Mind azt nézik, ahogy a szüleimet elföldelik, és a tekintetükből és tarka ruhájukból ítélve egyikük sem azért van itt, hogy lerója tiszteletét.

Elkapom egy öregember pillantását. Az arca cserzett és megviselt, akárcsak az összes munkásé, akik egy életen át küzdöttek az elemekkel odalent a kikötőben. Téglavörös kabátot és sárga sálat visel, néhány pillanat múlva pedig önelégült vigyorra húzza a száját.

Apám mindig azt mondta, hogy az én vérmérsékletem más, mint a testvéreimé. Az ő dühük lassan ég, mint a gyertya, és könnyen kioltható, míg az enyém olyan, mint a petárda. Ha meggyújtják a kanócot, pillanatok alatt robbanok, és nem gondolok arra, milyen helyrehozhatatlan károkat fogok okozni. Ördögi vagy, fiam.

Nagyszerű tulajdonság egy capótól.

Nem az.

– Angelo, tedd el azt az átkozott fegyvert – sziszegi a fülembe a hirtelen mellettem termő Alberto bácsi.

Nem is emlékszem, hogy előhúztam volna az övemből, nemhogy az út túloldalán álló, pimasz rohadékra szegeztem volna. De most a csoport zaklatott galambrajként széled szét, a hullámverés és a szél hangjában elvesző, pánikoló szavakat tátogva.

Hátrapillantok. Francis püspök elhallgatott, a Visconti nők abbahagyták a zokogást, és mindenki részvéttel, haraggal vagy zavarodottsággal bámul rám. Rafe és Gabe kivételével, az ő a kezük megállt a derékszíjukban lévő fegyverük felett. Rafe elkapja a tekintetemet, és kissé megrázza a fejét.

Nem jó ötlet, tesó.

Annak ellenére, hogy pár lépésnyire állok a halott szüleimtől, egy rohadt fegyverrel a kezemben, elnevetem magam.

Ha Angelo leugrana a szikláról, te is megtennéd?

A mama mindig ezt kérdezte a tesóimtól, amikor belerángattam őket valami baromságba fiatalabb korunkban. Hogy gyújtsuk fel a szomszédos, régi pajtát, vagy vágjuk el a féket a bringáinkon, hogy megnézzük, ki jut le a leggyorsabban a domb tetején lévő házunktól a tóig.

A válaszuk nem változott. Igen.

– Azért vannak itt, hogy megbizonyosodjanak róla, tényleg meghalt-e – mormogom.

– Nem, azért vannak itt, hogy vessenek egy pillantást arra, aki a helyébe lép. – Alberto bácsi elém áll, kitakarva a teherautókba és autókba zsúfolódó helyieket, és megragadja az államat. Szemében büszkeség és bánat keveréke tükröződik. – Alig várom, hogy lássam, mihez kezdesz, Ördögi. Apád büszke lesz rád.

Az állkapocsizmom nekifeszül a hüvelykujjbegyének, aztán előbb-utóbb elereszt. A vállamra tett erős kézzel visszavezet a sírokhoz, Francis püspök pedig ezt jelzésnek veszi, hogy folytassa.

Még több virág kerül a sírba. Alfredo bácsi becsúsztat egy üveg különleges kiadású Smugglers Club whiskyt, mellettem pedig Alberto bácsi leveszi a Rolexet a csuklójáról, és bedobja.

– Évekkel ezelőtt nyertem a vén gazembertől. Az öreged sosem volt jó a pókerben. – A nyakát nyújtogatva Rafe-re néz. – Nem tudom, honnan örökölted a tehetségedet, kölyök.

Rajtam a sor. Nem ereszkedem térdre, mint a mamánál, hanem a koporsó fölé hajolok, apám fekete rózsafüzérével a kezemben. A gyöngyös lánc kétszer körbetekeredik a csuklómon, a kereszt úgy leng a szélben, akár egy inga.

Sosem vette le.

Amíg én le nem vettem róla.

Megtorpanok, a keresztet a tenyerembe zárom, aztán visszacsúsztatom a nadrágom zsebébe. Amikor felnézek, az unokatestvérem, Dante mered rám a sír túloldaláról.

A gyászszertartás végeztével a föld súlyos puffanásokkal hullik le a mamámra, és minden egyes koppanás véglegesebbnek hangzik, mint az előző. Visszafordulok az óceán felé, épp amikor elerednek az első esőcseppek.

Újra előveszem a rózsafüzért a zsebemből, és az ajkamhoz emelem.

– Bocsáss meg, Atyám – mormolom a hideg fémnek, miközben egy esőcsepp hullik az arcomra –, mert vétkeztem.

Megjelenik mellettem Rafe. Rövidesen Gabe is odalép hozzám. Mögöttünk mindenki igyekszik a parkoló autók sorához, esernyők és énekeskönyvek alatt védve magukat az esőtől.

Villámcsapás cikázik a láthatáron.

Isten megpróbál lesújtani rám.

– Olyan, mint az a jelenet az Oroszlánkirályban – mormogja Rafe az inge gallérjába, zsebre vágott kézzel. – Ameddig a napfény elér, az a te birodalmad, vagy valami ilyesmi. Ez mind a tiéd, tesó.

Lenézek az állítólagos birodalmamra. Balra a rozzant kikötő, jobbra pedig a sziklafal mélyedésébe beékelődött kisváros. Aztán elfordulok, és elnézek a part mentén Devil’s Hollow sötétjébe, és tovább Devil’s Cove felé, amely még a köd és az eső ellenére is úgy ki van világítva, mint egy kibaszott karácsonyfa.

– Nekem nem kell.

A szavak kicsúsznak a számon, ahogy azt előre tudtam.

Rafe hátba vág, erősen, mintha nem egy szikla szélén állnánk egy nagyon szeles reggelen.

– Nem lesz könnyű a helyébe lépni, bátyám. De ha valaki alkalmas a feladatra, az Ördögi Visconti.

– Húsz perc múlva indul a gépem Londonba, és nem jövök vissza.

A csend áttör a szélviharon. Fülsiketítő. Végül aztán szembenézek az öcsém kemény tekintetével, és összeszorul az állkapcsom a fürkésző pillantása alatt. Felvont szemöldökkel keresi a tréfa nyomát a vonásaimon, de vele ellentétben én nem viccelek.

Gabe szokásához híven nem szól semmit.

– Nem jössz vissza Devil’s Dipbe?

Nem jövök vissza ebbe az életbe.

Nem magyarázom meg, hanem az út szélén álló, magányos autó felé biccentek. Rafe sofőrje lehúzza az ablakot, és türelmetlenül bámul ránk. Mellette parkol Gabe Harley-ja egy fa alatt.

– Menjetek a halotti torra! Majd máskor összefutunk.

Rafe halántékán lüktet egy ér, pillantása ég a sok kérdéstől, amelyet nem akar feltenni. Az óceán felé fordulva visszadugom a rózsafüzért a zsebembe, és végigsimítok ázott szakállamon. Néhány pillanattal később a nedves kavics ropogása jelzi, hogy a fivéreim elmentek. Csak akkor fordulok vissza a szüleim sírja felé, amikor Gabe motorjának dübörgése hallótávolságon kívülre kerül.

Az egyik sírásó abbahagyja a föld halmozását anyámra. Rátámaszkodik az ásója nyelére, és gyanakvóan bámul rám.

Ahogy elhaladok mellette, egy köteg bankjegyet vágok a sáros mellkasához.

– Ássátok ki! – mordulok rá. – Az én mamám nem való ide.

ELSŐ FEJEZET

Rory

– A nevem Rory Carter, és rossz dolgokat teszek. – A szél elragadja a szavakat az ajkamról, és elsodorja őket a szirt pereméről a háborgó óceán fölé.

Néha szeretem ezt csinálni. Hangosan kimondani, amikor egyedül vagyok, csak hogy megnézzem, hogy ízlik az igazság.

Nem vagyok bűnöző. Csak rossz dolgokat teszek. Erkölcsileg megkérdőjelezhető dolgokat. Rosszindulatú, bosszúszomjas dolgokat. Azelőtt nem voltam ilyen, de már egy olyan sötét és makacs folt van a lelkemen, amelyet semmivel sem tudok lesikálni. Ezért nem is próbálkozom többé. Inkább gyónok.

Teszek egy lépést a szakadék felé, és visszatartom a lélegzetemet, amikor a kavicsok kigurulnak a tornacipőm alól, és eltűnnek a mélyben tomboló Csendes-óceánban. A szél farkasként üvölt, mintegy figyelmeztetve engem a közelgő viharra. Innen fentről jól látom a távolban fenyegetően gyülekező, az óceán fölött csüngő, fekete és szürke foltokat.

Keserű kacaj tör ki belőlem. Mindenképpen ez volt a sorsom. Hogy ott álljak Devil’s Dip legmagasabb szirtjének szélén, és rossz dolgokon járjon az eszem. Ami ironikus, mert három év után először teszek valami jót. Egy teljesen önzetlen, önfeláldozó cselekedetet, amit egyetlen épeszű ember sem tenne meg, ha nem lenne annyira kétségbeesve.

Megforgatom a gyűrűt az ujjamon, és lenyelem a torkomban lévő gombócot.

Ha most… leugranék. Milyen érzés lenne? Fájna? Minden elsötétülne? Nem hiszek Istenben, sem a mennyben vagy a pokolban, de vajon… kiáltanék-e még egy gyónásfélét, amikor áttörném a víz felszínét, a lelkem megmentésére tett utolsó kísérletként?

Ökölbe szorítom a kezem, és a melegítőfelsőm zsebébe dugom, megemelem a cipőm orrát, és közelebb araszolok a peremhez, amíg a lábam alatt már nincs más, csak levegő.

Adrenalinlöket fut végig a gerincemen, egy pillanatra lehunyom a szemem, és kinyújtom a nyelvem, ízlelgetve a sót, a nedvességet és a veszélyt. Hagyom, hogy a szél átvegye az irányítást a testem felett.

Leszek vajon valaha is ennél közelebb ahhoz, hogy szabad legyek?

Aztán valami más ízt érzek. Valami sűrűt és keserűt.

– Mire készülsz, zuhanni vagy repülni?

Te jó kék cinege!

Felpattan a szemem, és gyorsan elhúzódom a peremtől, miközben úgy érzem magam, mint egy huncut kislány, akit rajtakaptak valamin, amit nem lenne szabad csinálnia.

Kalapáló szívvel fordítom a fejem a hang irányába, és a szemem egy férfin akad meg.

Alig egy lépésnyire áll tőlem. Penge öltönye és még pengeélesebb arccsontja van, amennyire a profiljából ki tudom venni. Még markánsabbá válik, amikor cigarettát dug az ajkai közé, és mélyen belélegzi.

Füst. Ennek az ízét éreztem.

Úgy bámul az óceánra, mintha meg sem szólalt volna az előbb. Lehet, hogy nem is. Jézusom, mióta van itt? És honnan jött? Az időjárás viszontagságaitól megviselt ajkamat megnyalva a hátam mögé pillantok a temetővel párhuzamosan futó útra. Távolabb egy fekete sportautó áll, szerencsétlen módon leparkolva, első kerekeivel egy régi sírkő szélén.

A kezdeti sokk hatása megszűnik a vállamon, helyet adva egy másik érzésnek. A pániknak. Legkevésbé sem lenne szabad egy olyan emberrel állnom a szakadék szélén, aki így parkol. Mert ha nem tiszteli a halottakat, akkor biztosan nem tiszteli az élőket sem.

Lehet, hogy ő a Kaszás?

Nem tudom megállni, hogy fel ne nevessek a bolond gondolatra.