Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Hazatérés Toszkánába (Toszkán lázadó 1.), 2023

Copyright © Anne L. Green, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Billy Laviere

Modellek: Rácz Imola, Francesco Remigio

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-59-4

Időnként eljutunk arra a pontra, amikor csordultig telünk érzelmekkel, és muszáj könnyekre fűznünk őket. Az életemnek egy szakaszában képtelen voltam sírni. Ha ki is buggyant egy-egy könnycsepp, egyetlen mozdulattal siettem eltüntetni, ahelyett, hogy figyeltem volna rájuk. Nem vettem észre, hogy a könnyeim forrása egy olyan patak, amely az érzelmeimből fakad. A sírás számomra mára többet jelent, mint egy boldog mosoly vagy egy legörbült száj. A könnyhullatás maga a katarzis. Megtisztítja és felszínre hozza az érzelmeimet, feloldja a belső feszültségemet. Felszabadít. A könnyekre fakadás mostanra már nemcsak a végpont, annál jóval több. Egy új kezdet.

Hálás vagyok neked, Peti, és nemcsak a könyv címének ötletéért, hanem azért is, hogy jóban-rosszban mellettem állsz. Letörlöd a könnyeim, ha bánatos vagyok, ugyanakkor megtanítottad azt is, hogy nem minden könny keserű.

MATTEO

Ébresztő, haver!

„Vége. Vége mindennek. És tudod, hogy mi a legszörnyűbb az egészben? Hogy a világnak vége, és mégis megy tovább.”

(Cserna-Szabó András)

A rossz hírek mindig utolérik az embert. Nem kopogtatnak, hogy ráérünk-e, nem kérnek időpontot, csak berobbannak az életünkbe, hogy apró darabokra zúzzák az addig idillinek hitt mindennapokat. Engem is ilyen váratlan arculcsapásként ért a legújabb áldozat neve. Vincenzo Visconti. Letaglózva álltam Bianca szobájában, óvatosan felé sandítottam, és habár szorosan a fülemre szorítottam a telefont, az arckifejezéséről leolvastam, hogy minden szót hallott a beszélgetésből. A gyönyörű kék szeme kikerekedett, a szája pedig tátva maradt a döbbenettől.

– Vincenzo… – dadogta. Megrázta a fejét, mint aki képtelen felfogni, amit hall. Én is lassan tértem csak magamhoz.

– Kezdd az elején, Francesco! Mi történt Vincenzo Viscontival? – kérdeztem tárgyilagosan. – És miért gondolod, hogy ő is a „keresztes lovag” áldozata?

Ezen a néven emlegettük az őrsön egymás között a sorozatgyilkost.

– Látszólag nem kellene, hogy köze legyen hozzá. A fiatalember lezuhant Verrazzanóban, az egyik szakadékba – érkezett a mellbevágó válasz.

Bianca a szája elé kapta a kezét, és a szeme megtelt könnyekkel. Arrébb sétáltam, mert féltem, hogy a részletek túlságosan felkavaróak lehetnek a számára.

– Vincenzo Visconti esete első ránézésre balesetnek vagy öngyilkossági kísérletnek tűnhetne, ha a nyomozók nem találtak volna a helyszínen egy újabb üzenetet. „Ahogy a tenger vad hullámai fehér habot hánynak, úgy vannak ezek az emberek is a saját szégyenletes dolgaikkal. Olyanok, mint eltévedt csillagok, akikre a legsűrűbb örök sötétség vár.”{1}

– Hát ez meg mi a francot akar jelenteni? – keltem ki magamból.

– Hogy belelökték – felelte határozottan Francesco.

– Ezt én is összeraktam, agytröszt. Az üzenet értelmezésével vannak gondjaim. Vajon mi lehetett Vincenzo eget rengető bűne, amiért az életével fizetett? – tanakodtam.

– Itt szeretnék pontosítani – köszörülte meg a torkát. – Visconti nem halt meg. Még él. Habár több métert zuhant, egy lombos fának köszönhetően túlélte a zuhanást, ám súlyos belső és fejsérülést szenvedett. Jelenleg kritikus az állapota, kómában fekszik a sienai baleseti klinikán.

– Á! – kiáltottam fel. – Ezek szerint nem halt meg – pördültem Bianca felé.

– Még nem, de az orvosok nem sok esélyt látnak arra, hogy magához térjen. És ha valami csoda folytán ez mégis megtörténne, akkor sem biztosak abban, hogy nem szenvedett-e tartós agyi sérülést. Látnod kellett volna az apját, ahogy jajveszékelt. Ő találta meg a fiát.

– Szegény ördög. Pár éve vesztette el a másik fiát, Giovannit, és itt az újabb csapás – gondoltam bele.

– Az az ember nem érdemel sajnálatot vagy szánalmat! – csattant fel Bianca. – Mi a helyzet Vincenzóval? – szegezte rám a szúrós pillantását.

– A sienai baleseti klinikára szállították… – kezdtem, de Bianca már se szó, se beszéd, kiviharzott a szobából.

Észre sem vettem mikor öltözött fel – töprengtem el egy pillanatra.

– Nos, felügyelő, hogy lássunk neki az ügy felgöngyölítésének? – érdeklődött Francesco a telefon túlsó felén.

– Hogy… hogy érted azt, hogy lássunk? – makogtam.

– A központból engem neveztek ki Fabio helyére további intézkedésig – közölte a legnagyobb természetességgel, amitől felszaladt bennem a pumpa.

– Felejtsd el! Egyedül dolgozom! Nincs szükségem segítségre! – emeltem fel a hangom. – Az én dolgom, hogy megtaláljam a gyilkost. Tartozom ezzel Fabiónak.

– Fabio gyilkosa már a rácsok mögött van, Matteo. És a helyettesítés kérdése sem vita tárgya. A feletteseink azzal is megbíztak, hogy tartsalak szemmel, és ha a legkisebb jelét tapasztalom annak, hogy nem vagy ura önmagadnak vagy a cselekedeteidnek, akkor azt jelentsem – kaptam az újabb pofont.

– Te kis spicli! – fújtattam.

– Gondolj rólam, amit csak akarsz, de ha én nem vállalom, akkor küldenek valakit a központból, aki mindent elkövet majd, hogy a kákán is csomót keressen. Megértem az érzéseid, de egyet jó, ha észben tartasz. Én nem az ellenséged vagyok, Matteo, hanem egy olyan társ, aki évek óta veled dolgozik, és felnéz rád. Nem akarnék neked rosszat.

Dúltak bennem az érzelmek, de a vörös ködön át is eljutott hozzám az üzenete. Ő nem elgáncsolni akar, hanem vigyázni rám. De a francba is, felnőtt ember vagyok, nincs szükségem bébiszitterre. Jesszus, Matteo! Higgadj le! Örülj neki, hogy ő lohol majd a nyomodban.

– Oké, Francesco. Ha aktívan is részt kívánsz venni a nyomozásban, akkor találkozzunk a kórházban – adtam meg magam, és vetettem egy pillantást az órámra –, húsz perc múlva.

– Ott leszek – vágta rá, majd megszakította a beszélgetést.

Bianca törölközőjét bámultam a földön. Ébresztő, haver! Remélem, már látod, mennyit jelentesz neki. Elment. Itt hagyott téged. Végig sem hallgatta az egész sztorit. Annyi jutott csak el az agyáig, hogy a hőn szeretett Vincenzója bajban van, és úgy indult meg, mint egy elszabadult hurrikán.

Már éppen azon voltam, hogy a falhoz vágok valamit, amikor elém állt a macskája. Hatalmas kék szemekkel pislogott fel rám, és nyávogni kezdett.

– Hogy is gondolhattam, hogy jó ötlet – hajoltam le hozzá. – Erre a nőre kész gyilkosság élőlényt bízni – siklott a pillantásom a szobanövényre is, ami haláltusát vívott. – Na, gyere! – mondtam a macskának, miközben elővettem a kistálkákat, amiket magammal hoztam.

Adtam enni és inni a törékeny kis lénynek, majd a maradék vízzel meglocsoltam a kókadó virágot. Körbepillantottam a szobában, haldoklik-e még valaki, majd elindultam az autómhoz.

A kórházba érkezve, ahogy arra számítani lehetett, rögtön belebotlottam Biancába, aki éppen próbálta meggyőzni a nővéreket, hogy ő egy nagyon fontos személy Visconti számára. Így igyekezett információt kicsikarni belőlük az állapotáról. Habár ő nem látott meg azonnal, ezzel is csak forgatta bennem a tőrt. Egy laza mozdulattal mellé léptem, felemeltem a jelvényem, és megkértem a nővért, kísérjen az orvoshoz. Bianca a nyomomba szegődött, de szembepördültem vele.

– Te itt maradsz! Ez egy hivatalos nyomozás! – förmedtem rá.

– De… – vágott bele a mondanivalójába, amit csírájában elfojtottam.

– Nincs semmiféle de. Hihetetlen, hogy csak úgy ott hagytál. Még arról a törékeny kis életről is megfeledkeztél, amit tőlem kaptál. Tudod, mit, Bianca?! Itt az ideje, hogy végre valaki a szemedbe mondja, hogy mennyire érzéketlen és önző vagy. Komolyan kezdem magam nem érteni, mit is ettem rajtad – vágtam hátraarcot és siettem a nővér után.

BIANCA

A pokol tornácán

„Régen mennyire hittem a szerelemben, tele voltam reménnyel, és ma már semmiben nem hiszek, ami a szerelemmel kapcsolatos. Nincsenek érzéseim mások iránt, olyan, mintha az az egy éjszaka felemésztette volna minden érzelmemet, és azóta nem tudok szeretni, mintha az az éjszaka megfosztott volna a boldogságtól. Adtam magamból valamit, amit elvittél, ott maradtam kifosztva, üresen. A valóság és a szerelem számomra ellentmondás.”

(Mielőtt lemegy a Nap c. film)

Miután Matteo alaposan kiosztott, úgy álltam ott a kórház folyosóján, mint Bálám szamara. Az agyam nehezen fogta fel, mi is történt. A rohadt életbe! Tényleg egy bunkó picsa lennék? A hajamba túrtam, és szörnyülködve pislogtam magam elé. Végigpörgettem magamban az eseményeket, és lehangoló következtetésre jutottam. Igaza van! Esküszöm, fel sem fogtam, mit teszek. Nem volt szép tőlem, hogy elrohantam, de miért hiszi azt, hogy érzéketlen lettem? Ennyire féltékeny lenne Vincenzóra? De hisz, amit feltételez, alaptalan. Vincenzo nem jelent nekem többet, mint a múltam egy darabját. Egykor szerettük egymást. Az, hogy itt vagyok, csak azért van, mert aggódtam. Ugyanígy cselekedtem volna Loretta vagy Giorgio esetében is. Hát ennyire nem érti?

El is feledkeztem róla, miért vagyok ott, csak Matteo körül forogtak a gondolataim. Azt hiszem, a legjobb az lenne, ha örökre eltűnnék az életéből. Sőt, valójában, mindenkinek az lett volna a legjobb, ha nem élem túl Sergio támadását. Próbáltam felidézni, milyen is volt a régi Bianca. Kedves, mosolygós, együttérző, alázatos… egyszóval bepalizható. Akármilyen mézesmázos körítés is a hozzávaló, a tény az tény marad. Mindig a jók szívnak, mert kihasználják, eltiporják őket azok, akik törtetnek előre. Ezt mindenki tudja. Ha jó vagy, áldozat leszel. Pont. Ezért döntöttem a rehabilitációs központban úgy, hogy befejeztem. Soha többé nem akarok jó lenni.

A folyosón ácsorogtam, tanácstalanul várakoztam egy jó darabig, mert habár minden porcikám ellenkezett, hogy újra Matteóval találkozzak, az aggodalmam Vincenzo miatt nagyobb volt. A félelmeim nőttek, ezáltal egyre idegesebb lettem, ahogy teltek a haszontalan percek. Éreztem, ahogy elhatalmasodik bennem a vágy, hogy csillapítsam a felgyülemlett feszültséget.

Minél tovább igyekeztem tartani magam, annál jobban éreztem, hogy fogy az erőm. Szédültem, és mozogni kezdett alattam a talaj. Minden igyekezetem hiábavalónak bizonyult, mert a testem önálló életre kelt. Mire észbe kaptam, remegő kézzel kutakodtam a kézitáskámban, amíg meg nem akadt az ujjam az apró varrókészletben. Gyorsan előhalásztam belőle egy tűt, és a táskám takarásában a körmöm alá nyomtam. A testembe hasító fájdalom felszabadító érzéssel járt. Istenem, végre! Megismételtem még párszor a mozdulatot, majd nekidőltem a falnak, és mélyeket lélegeztem, édes mámorban úszva.

Még fel sem ocsúdtam a lebegésből, amikor Matteo bukkant fel a folyosó végén. Rám sem pillantott, úgy sietett el mellettem. Szóra nyitottam a számat, hogy utánakiáltsak, de hamar felismertem, hogy nem lenne értelme. Elszúrtam. Csalódást okoztam. Matteo szóba sem áll velem.

– Maga signorina Allegrini? – szólított meg valaki a hátam mögött. A hang irányába fordultam, és megpillantottam egy fehér köpenyes alakot.

– I-igen, én vagyok – dadogtam.

– A felügyelő megkért, hogy tájékoztassam önt signor Visconti állapotáról.

– Hogy van Vincenzo? – lódult meg a szívverésem.

– Csodával határos, hogy egyáltalán még él. Nem akarom szépíteni a dolgokat. Signor Visconti állapota jelenleg is válságos, az életért küzd. A műtét során sikerült elállítanunk a belső vérzéseket. A zuhanás következtében több csontja is eltört, többek között a gerince is sérült. Ám ami a legjobban aggaszt minket, az a koponyasérülése. Ez komoly aggodalomra ad okot. Többet azonban csak akkor tudok majd mondani, ha már túl van az életveszélyen, és magához tért.

– Láthatom őt? – nyeltem nagyokat.

– Sajnos még nem. Jelenleg kritikus az állapota, állandó megfigyelés alatt tartjuk.

– Fontos mondanivalóm lenne a számára. Hallania kell, amit mondani akarok neki. Tudnia kell, hogy már nem haragszom rá – hadartam.

– Nincs magánál, így nem is hallja önt. Ha felébred, beszélhet vele – nézett rám együttérzőn az orvos.

– Ha magához tér. De mi lesz, ha már nincs több alkalom? – potyogtak a könnycseppek a szememből.

– Bízzon a legjobbakban! Mint mondtam, jelen állapotában semmit sem érzékel. Hiába engedném be, az nem segítene, csak veszélyforrást jelentene. Legyen kicsit türelmes! Signor Visconti erős fiatalember.

– Nincs rá mód, hogy akár csak üvegen keresztül lássam őt? – tört fel belőlem a zokogás. – Egykor sokat jelentettünk egymásnak.

Az orvos elengedett egy mély sóhajt.

– Ez nem fair! – ingatta a fejét. – Mire rá nem veszik az embert a női könnyek. Jöjjön velem! – indult meg a fehérre mázolt fal mentén, én pedig követtem. Aztán hirtelen megállt, tétovázni látszott. – Vegye ezt fel! – emelt le a nővérpult melletti polcról egy zöld orvosi ruhát és maszkot. – Csak pár percet kap – dugta az orrom alá figyelmeztetően az ujját.

Amilyen gyorsan csak tudtam, magamra húztam a köpenyt és a maszkot, nehogy meggondolja magát. Továbbhaladtunk a folyosón, amelynek végén kinyitotta előttem az ajtót. Lassan léptem be rajta, és megpillantottam őt, ahogy ott feküdt a felismerhetetlenségig bekötözve. Nem tudtam visszatartani a feltörő zokogást.

– Vincenzo – léptem az ágya mellé. – Istenem, ki tette ezt veled? – szipogtam.

– Ne feledje! Csak pár perce van. Mindjárt visszajövök magáért.

– Annyira sajnálom, hogy az utóbbi időben bunkó voltam veled, pedig te segítő kezet nyújtottál – folytattam. – Szeretném, ha tudnád, már mindent megbocsátottam, ami a múltban történt. Már elpárolgott a haragom, amit korábban éreztem. Tény, hogy nagyon fájt, de tisztában vagyok azzal, hogy igazad volt. Meghoztad azt a döntést, amire én képtelen voltam. Hosszú távon mi valóban nem lettünk volna jó páros. Teljesen más világba születtünk, éltünk, csak tönkretettük volna egymás életét. Ami pedig a közös titkunkat illeti, köszönöm, hogy a szakításunk után, amikor elküldtem neked azt a nem túl kedves levelet, nem hagytál magamra a nehéz helyzetben. Vállaltad a felelősséget, fedeztél és mellettem álltál. Évekig hibáztattalak, tépelődtem azon, mi lett volna, ha nem hallgatok rád akkor, és nem vetetem el a kisbabánkat – vettem egy mély lélegzetet. – Talán azért haragudtam rád a leginkább, mert meggyőztél arról, hogy ez mindenki számára a helyes döntés.

Egy rövid szünet után folytattam:

– Biztosra veszem, hogy te is szoktál gondolni rá… Már iskoláskorú lenne – szipogtam. – Sokáig merengtem azon, vajon fiú lett volna, vagy kislány – tépelődtem. – Ahogy abban megállapodtunk, mélyen eltemettem magamban az emlékét, mégis fel-felbukkan időnként. Csak az fáj a mai napig mérhetetlenül, hogy azért voltál olyan megingathatatlan az abortusz kapcsán, mert minden köteléket el akartál vágni, ami hozzám fűzött. Miattam kellett meghalnia – törölgettem le a szemem sarkából a könnycseppeket. – Látod, Vincenzo, mennyi megválaszolatlan kérdést hagytál bennem azóta is. Szépen kérlek, hogy ne menj még el! Annyi megbeszélnivalónk volna még – szorítottam meg a kezét.

– Ugye ez most csak valami rossz tréfa? – ismertem fel magam mögött Vincenzo apjának a hangját. – Te megölted az unokámat?

Képtelen voltam megmozdulni, lehunytam a szemem, és reménykedtem benne, hogy ez csak valami rémálom, amiből hamarosan felébredek.

– Signor Visconti, szépen kérem, odakint várakozzon – szólalt meg ekkor az orvos. – Signorina Allegrininek is letelt a látogatási ideje.

– Azonnal takarítsa el ezt a nőt a fiam közeléből! Ez a nő egy gyilkos! – üvöltötte hangosan. Az egész folyosó az ő hangjától visszhangzott.

Gyors léptekkel megkerültem, és elhagytam a szobát, de utánam sietett, és tovább kiabált.

– Nemhiába figyelmeztettem a fiamat, hogy ha egy csóró Allegrini lánnyal szűri össze a levet, akkor az előbb-utóbb csőbe húzza. Ördögöm volt. Megjósoltam neki, hogy felcsináltatja majd magát, hogy ezzel láncolja magához. Mégsem hallgatott rám. Nem hitt nekem, mert maga behálózta őt! – üvöltötte a folyosón. – Maga egy pokolfajzat, egy mindenre elszánt haszonleső! Maga és a bátyja miatt lett a fiam ilyen boldogtalan ember. Magának köszönheti, hogy a szakításuk után sosem volt képes egy nő mellett sem megállapodni.

Megtorpantam, és szembepördültem vele.

– Azt gondol rólam, amit csak akar. Nekem elég, hogy Vincenzo tisztában volt az igazsággal, hogy mennyire szerettem őt. És ha már itt tartunk, a fia boldogtalansága nem az Allegrinik hibája, hanem a magáé – böktem felé. – Maga egy végtelenül önző és gonosz ember. Keselyű módjára kering a fia életének minden boldog pillanata fölött, maga irányításmániás, manipulatív alak, aki minden körülmények között csakis a saját vágyai szerint cselekszik, és mindegy, kin kell átgázolnia, még ha az a saját fia is, csak hogy elérje a célját – adtam ki magamból egy szuszra. – Maga egy kegyetlen alak, aki állandóan csak kritizálta a fiait, akik még ennek ellenére is mindig meg akartak felelni a maga irreálisan magas, beteges elvárásainak. Legalább önmagához legyen végre őszinte, még ha a vérében is van, hogy soha ne mondjon igazat. De mit is várok egy olyan embertől, aki a saját maga által kreált hazugságok börtönében rekedt.

– Mégsem én ültem börtönben, hanem maga! – lépett felém indulatosan. – Nem engem ítéltek el gyilkosságért, hanem magát! – vágott vissza.

Talált, süllyedt. Igaza van! Milyen jogon kérek bárkit számon? Mi jogosít fel arra, hogy ítélkezzek felette? Semmi. A létra alsó fokáról pofázok egy olyan embernek, aki semmivel se rosszabb, és nem is jobb nálam.

– Szeretném megkérni mindkettőjüket, hogy hagyják el az osztályomat! – Az orvos kapott az alkalmon, ahogy elhallgattunk egy percre. – Nem tűröm az efféle viselkedést a kórház területén! Signor Visconti éppen az életéért küzd, maguk pedig ahelyett, hogy támogatnák őt, marakodnak a múltbéli sérelmeik miatt. Szégyelljék magukat!

– Maga ezt nem értheti… – mentegetőzött az idősebb Visconti.

– Nagyon is értem, signor. Ez egy egészségügyi intézmény, a családi vitáknak itt nincs helye. Ha gondjuk van egymással, legyenek kedvesek a kórház falain kívül rendezni.

Legbelül dúltam-fúltam, ugyanakkor össze is törtem. Az öreg Visconti volt az első ember, aki a képembe mondta, hogy ki is vagyok valójában. Nem köntörfalazott, nem szépítette a tényeket, hanem a szemembe vágta a frankót, ahogy van.

Szapora léptekkel siettem az autómhoz. Miután becsaptam magam mögött az ajtót, zokogásban törtem ki.

Életem során hibát hibára halmozok. Bármibe is kezdtem bele eddig, kudarcot vallottam. Kész romhalmaz gyűlt össze körülöttem. Hogy lehet ilyen alapokra építkezni?

Végigpörgött a fejemben a kapcsolatom és a szakításom Vincenzóval, a pillanat, amikor bekísért a drága klinikára, az abortuszra. Sokáig azért gyűlöltem őt olyan nagyon, mert meg voltam győződve arról, hogy csak azért állt végig mellettem, mert biztosra akart menni, hogy eltépem az utolsó köteléket is. Mostanra azonban erősebb volt bennem az érzés, hogy inkább menteni akart minket, mint szabadulni.

Elegem lett. Itt már nem segít holmi tűcske, hogy „enyhítse” a fájdalmam. Ennél valami hatásosabbra van szükség. Beletapostam a gázba, és hazahajtottam, amilyen gyorsan csak tudtam. Kiszálltam a kocsiból, és a szerszámosbódé felé igyekeztem, ahol tudtam, sok sebzésre alkalmas eszköz áll a rendelkezésemre. Nem is tévedtem. Az asztalon úgy hevert ott egy olló, mintha csak rám várt volna. Felkaptam, és mély barázdákat szántottam vele a karomra. Ahogy egyik sebet karcoltam a másik után, a bűntudat, a düh és a szégyen először közönnyé, majd megkönnyebbüléssé olvadt. Boldog eufóriában lebegtem. Hogy hagyhatnám ezt abba, amikor ilyen jó? Csak ez adhatja meg nekem azt a lelki békét, amire vágyom.

Percekkel később magamhoz tértem a bódulatból, és csak akkor eszméltem a bíborvörös vértócsára. Ezt minél előbb el kell tüntetnem. A kezem ügyébe akadt egy rongydarab, amivel betekertem a karomat, és szerencsére találtam a fészerben több takarításra alkalmas kelléket is. Amikor végeztem, egy vödörbe dobáltam mindent, és már indultam volna vele a szeméttároló konténer felé, amikor megpillantottam Giorgiót, ahogy éppen felém tartott. Ne, ne, ne! Gyorsan visszacsuktam az ajtót, és a vödröt elrejtettem az egyik szekrényben. A vérző karomra siklott a tekintetem. Nem láthat meg így! Az ablakon át figyeltem, ahogy egyre közelebb ért. A feszültség egyre inkább elhatalmasodott bennem. Úgy éreztem magam, mint egy sarokba szorított vad, aki a menekülés reményében inkább kitör a rejtekéből, mintsem elkapják. Már éppen azon voltam, hogy kilököm az ajtót és elfutok, amikor valaki Giorgio nevét kiáltotta a távolból.

– Hagyd a csudába! Már nincs rá szükség. Sikerült kinyitni a szelepet – szűrtem ki a hangot.

Giorgio megtorpant, és bosszankodni kezdett.

– Remek! Hamarabb is mondhattátok volna – fordult vissza.

Hosszú percekig néztem, ahogy távolodik. Amikor már biztosra vettem, hogy nem jön vissza, kieresztettem a mély levegőt a tüdőmből, amit addig bent tartottam. Megmenekült az irhám. A majdnem lebukás után gyorsan el akartam pucolni onnan. A szobám biztonságot nyújtó odvába menekültem, ahol kifújhattam magam, amikor valami neszre lettem figyelmes a szekrény felől. Óvatosan közeledtem felé, és akkor előbukkant egy apró szőrgolyó. Valószínűleg akkor ébredhetett a szunyókálásból, mert imbolyogva, nyújtózkodva közeledett felém. Rám emelte a nagy kék szemét, és nyávogni kezdett.

– Rólad meg is feledkeztem – hajoltam le hozzá. – Nagyon szép kiscica vagy – simogattam meg a bundáját. – Még a nevedet sem tudom. Kisfiú vagy, vagy kislány? – tanakodtam. Magamban morfondíroztam, amikor a cica újra nyávogni kezdett. – Éhes vagy? – kérdeztem, és akkor megakadt a tekintetem az edénykén, amit Matteo már kihelyezett neki. Feltöltöttem enni- és innivalóval, és amíg ő falatozott, leültem mellé a földre, és cirógattam a puha bundáját. – Előre elnézést kell kérnem, mert igen rossz gazdi leszek. Képtelen vagyok gondoskodni bárkiről is. Még magamról sem megy. Csak remélni tudom, hogy összecsiszolódunk idővel. Irtó nagy parám, hogy hónapok múlva az ágyam alól húzzák elő a csontvázad, mert elfelejtkeztem az igényeidről.

A kismacska leült és engem nézett.

– Irtó cuki vagy, tudod? – vakarásztam meg a fejét.

Hatalmas szemekkel bámult rám.

– Naná hogy tudod, és nyilván ezzel fogsz visszaélni, ha nem tévedek – nevettem el magam. – Na jó, kicsit rendbe szedem magam, és keresünk neked egy nevet. Mit szólsz hozzá?

Választ nem vártam, csak bevonultam a fürdőszobába, de még meg sem engedtem a zuhanyt, amikor az ajtó mögül keserves miákolás hangja hallatszott, majd megjelent egy apró mancs az ajtó alatt. Kinyitottam az ajtót, és ott feküdt a kismacska a hátán teljes kétségbeesésben. Aztán egyszer csak felugrott, beosont az ajtórésen, és leheveredett a padlóra.

– Okééé! Komolyan gondolod, igaz? – ingattam a fejem.

Nem zavartattam magam, beálltam a tus alá, ám a fehér szőrgombolyag azonnal gondolt egyet, és ki akart menni a szobába. Látszólag berágott a zárt ajtón, mert hisztérikusan nyávogni és kaparni kezdett.

– Most már megvárod, amíg végzek – makacsoltam meg magam én is, de ő nem adta fel. – A szentségit, én csak egy kis nyugalomra vágynék! – pattantam ki a zuhany alól, hogy útjára engedjem a kis bestiát.

Amikor végeztem, egy csésze kávéval helyeztem magam kényelembe a kanapén, és a gondolataimba mélyedtem.

Nem tudom elhinni, hogy Vincenzót bárki is bántani akarná. Jó és korrekt ember a maga módján. Na jó, valljuk be, nálam is sikerült már elérnie, hogy meg akarjam fojtani. De vajon ki és miért akart neki ártani?

Belekortyoltam a feketémbe, de csak nehezen tudtam lenyelni, mert elfelejtettem cukrot tenni bele. Felkeltem a kanapéról, hoztam az éltető italba egy kockát, és visszatelepedtem a helyemre. A mozdulatomat egy őrülten visító hang követte. Kis híján szívinfarktust kaptam, nyomban talpra ugrottam. Odapillantottam, és akkor láttam csak meg, hogy a macska önkényesen elfoglalta a helyemet.

– Még meg kell szoknom, hogy ha bemelegítem a helyet a kanapén, amint felállok egy percre, te garantáltan elfoglalod. Nem akarom ezt mondani, de lassan tele van veled a hócipőm. Ne érts félre, aranyos vagy meg minden, de irtóra nem bírom, ha valaki folyamatosan basztat. Kösz, Matteo! Bosszú, édes bosszú.

A cica csak bámult rám riadtan az ártatlan szemével.

– Várjunk csak, már tudom, mi lesz a neved! Hócipő! – kiáltottam fel. Megörültem a sikeres névválasztásnak, és újra belekortyoltam a feketémbe.

Matteo irányába kalandoztak el a gondolataim. Vettem egy mély levegőt, és rácsörögtem, de ahogy az várható volt, nem vette fel a telefont. A kezemmel idegesen a hajamba szántottam, majd nyeltem egy nagyot. Ezt akkor sem hagyhatom annyiban. Elkezdtem sms-t írni neki, de ahányszor csak visszaolvastam, vagy bugyuta mentegetőzésnek éreztem, vagy szánalmas könyörgésnek. Amikor már feladtam volna, megszólalt a telefonom.

– Mit látnak szemeim, az újdonsült bestsellerszerző barátnőm! – fogadtam azonnal a hívást.

– Szia, Bianca! Mi jót csinálsz? – érdeklődött, de a hangjából érezhető volt, hogy nincs jókedve.

– Éppen próbálok összemelegedni egy hisztis szőrgombóccal – feleltem, miközben a szememmel követtem a macskám mozgását.

– Jaj, csak nem cicád van? Imádom őket! Nekem is van egy – lelkesedett.

– Hát én jelenleg nem repesek annyira az örömtől – fújtattam.

– Akkor gondolom, most nem érsz rá – szontyolodott el.

– Történt valami? – kérdeztem.

– Úgy érzem, pattanásig feszültek az idegeim, jó lett volna egy csajos beszélgetés.

– Miért nem jössz át hozzám? – villant be az ötlet. – Elküldöm a címem. A birtoknak van egy hatalmas kertje. Kiülhetnénk oda, és megkóstolhatnánk pár isteni bort – fokoztam, hogy ellenállhatatlanná váljon az ajánlatom.

– Uh, ez remekül hangzik! Egy borbirtokon engedjem ki a gőzt. Várom a címet, megnézem a GPS-ben, mennyi idő, és megírom, mikor érkezem – vált izgatottá, és már bontotta is a vonalat.

Megmosolyogtam a lelkesedését, majd bepötyögtem neki a címet. Pár perccel később érkezett is a válasz, hogy egy óra múlva várható az érkezése. Sebesen rendbe szedtem magam, és már szaladtam is le a konyhára, hogy rendeljek valami finomságot, mire megérkezik.

A kerten át sétáltam, amikor belebotlottam Moretti atyába.

– Szép napot, gyermekem! – üdvözölt kedvesen.

– Magának is szép napot, atyám! Örülök, hogy ismét keresztezik egymást az útjaink – mosolyodtam el.

– Isten útjai… Hogy szolgál az egészséged? – pillantott a karom irányába. A hosszú ujjú felsőm alatt is kivehető volt a friss kötés. Annak, aki figyelt rá.

– Mondhatnám, hogy jobban, de Isten szolgájának hazudni elég nagy vétek lenne, ha jól sejtem.

– Sokat gondolok rád, gyermekem! Annyi rossz dolgon mentél át. Sűrűbben is benézhetnél hozzám a kápolnába.

– Nem hiszem, hogy pont velem kellene vesződnie. Akad nálam hűségesebb bárány is a nyájban – kerültem ki a lehetőséget.

– Istennek mind fontosak vagyunk, minden gyermeke felett egyformán őrködik – lépett közelebb. – Tudom, milyen nehéz megtalálnod a történtek után az életedben a jót, a sötétségben a világosságot és az elégedetlenségben a hálát.

– Hálát? – horkantam fel.

– Igen, hálát. Mindig van miért hálásnak lenni. Te miért vagy a leghálásabb, Bianca? Mikor adtál utoljára hálát a szerető családodért? Mikor imádkoztál utoljára azokért, akiket szeretsz? – szegezte nekem a számonkérő kérdéseket.

– Hogyan lehetnék hálás bármiért is, hiszen a földbe döngöltek, ahonnan képtelen vagyok felállni. Nem tudok túllépni a csalódottságomon – adtam hangot a felháborodásomnak.

– Nem szabadna elfeledkezned időnként hálát adni. A családodért, elsősorban a bátyádért, aki szeret és kiáll érted. A kisfiadért, aki minden szörnyűség ellenére, amin keresztülment, Isten kegyelméből egészséges. Minden apró kis csodáért, amely ott van körülötted még akkor is, ha észre sem veszed. Ezek mind-mind Isten ajándékai.

– Isten és én nem vagyunk jóban – szűrtem a fogaim között. – Folyamatosan csak elvesz tőlem. Vincenzo is élet-halál között lebeg, pedig nem szolgált rá – vetettem a szemére.

– Azt, hogy ki mit érdemel, valóban csak ő tudhatja – sóhajtott mélyeket. – Ami pedig téged érint, gyermekem, Isten csak annyi terhet rak az ember vállára, amennyit az elbír.

Hangosan horkantam fel.

– Elbír… Mondja csak, maga szerint úgy tűnik, hogy én elbírom a rám rótt sorsot? A karomon már nincs szűz terület, ahová a következő barázdát szánthatnám! – keltem ki magamból.

– Ne okold Istent azért, amilyen túlélési utat választasz! Ha őt kérdeznéd, egész biztos nem értene ezzel egyet – fintorgott.

– Tudja, mit? Teszek rá, egyetért vele vagy sem. Amikor szükségem lett volna rá, cserben hagyott. Nem tett semmit, amikor Sergio az ujja köré csavart, hogy behálózza a családomat, ahogy akkor sem lépett közbe, amikor ugyanez az ember, aki állítólag szeretett, elrabolt, majd a pszichiáterem segítségével egy ágyhoz kötözött, hogy leszedáljon és átmossa az agyamat. És akkor sem, amikor végezni kényszerültem mindkettővel. Hogy lehet egy ilyen helyzetben Istent jóságosnak és könyörületesnek tartani, vagy egyáltalán hinni benne? Amikor így magasztalja, engem a keserűség és a düh fojtogat.

– Szerinted ki volt az, aki elég erőt adott ahhoz, hogy ezt egyszer s mindenkorra lezárd?

Hát biztos, hogy nem a Mindenható. Én voltam az, aki meghúzta a ravaszt, hogy véget érjen a rémálom.

– Ha a magasságos jóisten valójában olyan gondos és szeretetteljes lenne, akkor nem kényszerültem volna ilyen szörnyű tettekre – válaszoltam.

– Miért, szerinted mit kellett volna tennie? – méregetett.

– Mit tudom én. Sergio kaphatott volna egy infarktust, vagy a fejére eshetett volna egy tégla, mielőtt ennyi gonoszságot hajt végre. Ez lett volna az igazságos isteni beavatkozás. A maga olvasatában én így nem vagyok más, csak egy végrehajtó. Odafent tervet készítettek, amit velem hajtattak végre. Arra azonban senki nem gondolt, hogy ennek rám nézve milyen következményei lesznek.

– Hmm… érdekes eszmefuttatás. Ám ha valóban úgy működnek a dolgok, ahogy te mondod, akkor te és a hozzád hasonlóan cselekvésre képes, nem csupán prédikáló vagy sajnálkozó ember egy hős.

– Ez nem az Igazság Ligája, atyám! Nem vagyunk szuperhősök. Ez csak mese habbal, mert a földön nem létezik igazság. Van egy nagy különbség. Amíg a rajzfilmekben a hősök diadalt aratnak és következmények nélkül hazatérnek, addig én és a hozzám hasonlók szégyenkeznek, megbűnhődnek, és viselik a tetteik minden vonzatát. Egyébként is, magának nem kellene így gondolkodnia erről. Vétkeztem, bűnös vagyok, elkárhozok, pokolra jutok, pont.

– Egy papnak nem az az elsődleges szerepe, hogy a tökéletes nyáját istápolja, és szemet hunyjon a megtévedt, de megtért emberek kínjai felett. A pap ajándékba kapja a lelki hatalmat Istentől, és éppen ezért kötelessége segíteni azokon, akik letértek a helyes útról. Ha úgy érzed, hogy megkönnyebbülnél, én szívesen feloldozlak a bűneid alól.

– Sokra megyek vele – szaladt ki a számon. – Ettől még gyilkos maradok.

– Rendben, Bianca. Érzem, hogy sok a szívedben a harag. A kérdés csak az, hogy mi az, ami enyhítheti a fájdalmad – érintette meg a karom.

– Nem tudom – ráztam meg a fejem.

– Márpedig erre a kérdésre csak te tudhatod a választ, senki más.

A pokolba is, igaza van! Történt, ami történt, ha nem akarom, hogy ez az egész felemésszen, meg kell találnom a kapaszkodót.

– Maga Isten hírnöke. A kedvemért megkérdezhetné a főnökét, hogy melyik út vezet kifelé a pokolból… csak a biztonság kedvéért, nehogy még jobban eltévedjek – forgattam a szememet.

– Isten nem általam üzen neked. Hallgass a szívedre! Ott leled a válaszokat.

– Köszönöm, atyám, nagyon sokat segített – gúnyolódtam.

– Fogd fel úgy a dolgokat, hogy az életed egy Istennel való beszélgetés! Pillants a helyzetedre kívülállóként.

– Sajnálom, de az nem fog menni, atyám – ráztam a fejem.

– Miért tartod olyan lehetetlennek, ha meg sem próbáltad? – méregetett szigorú tekintettel.

– Mert ez az egész nemcsak a fantáziámban él, hanem fizikailag fáj – vágtam vissza.

– Hát bizony, az igazság felismerése sosem könnyű. Olykor jobban az elemünkbe vág, mint egy óriási pofon – vonta meg a vállát. – Túl sok terhet hordozol, gyermekem, ideje lenne számot vetni, hogy tiszta lappal indulhass.

– Számot vetni? Hiszen nagyon is tisztában vagyok a bűneimmel.

– Meglehet, mégsem azok a legnagyobb terhek, amelyek nyomják a lelked.

– Miért, maga szerint mi az, ami felemészt? – fontam össze a karom a mellkasomon.

– Hogy csak egyet mondjak, a gyermeked, Luca.

Ó, hogy az a…

– Ő már nem az én gondom – hárítottam.

– Ó, dehogyisnem, nagyon is foglalkoztat a gondolat, vajon milyen ember válik belőle – ásott egyre mélyebbre.

– Amikor világra jövünk, nemcsak a testi adottságok, hibák öröklődnek, hanem a lelkiek is. Akárcsak a DNS-ünk, ezek is kódolva vannak. Ha ez igaz, akkor az Allegrini családra szabadítottam a gonoszt, egy aranyos kisfiú képében.

– Isten próbára tesz mindannyiunkat. Feltett egy kérdést az őseinknek, akik a tetteikkel választ adtak rá – okoskodott.

– Ha jól követem a logikáját, akkor feltételezem, Isten a következményekkel válaszolt ezekre – mentem bele.

– Pontosan. Ám egy szép napon a fiadnak is felteszi majd ugyanazt a kérdést. Csakis rajta áll, hogy mit felel majd akkor.

– Ezt hívják úgy, hogy karma – horkantam fel. – Maga nem is pap, azok nem gondolkodhatnak így.

– A döntés mindig a mi kezünkben van. Nem takarózhatunk a felmenőink hibáival. Te most azt hiszed, hogy az a kisfiú rossz csillagzat alatt született, és ezen soha nem lesz módja változtatni? A karmát felülírni pedig nehéz feladat. Azt hiszed, hogy a Sergio által kitaposott úton fog haladni, még ha tudja is, hogy a pokolba vezet az az ösvény. Mert a gömbölyű tárgy is lefelé gurul, ha lejt az út – tárta szét a karját. – De ne mondj le róla, lehet, hogy ő lesz az, aki új utat vág magának a dzsungelben, ami félelmetes vállalkozás ugyan, mert nem ismeri a következményeket, de megfelelő támogatással nem lehetetlen.

– Maga szerint mi segíthet neki legyőzni a rossz karmát, és meghozni a helyes döntést? A szeretet?

– Szeretet… Az emberek folyton ezzel jönnek, pedig a legtöbbjük azt sem tudja, mi az. Önmagukon kívül senkit sem szeretnek. Sokkal inkább motiválja őket a boldogság iránti vágy, vagy egyszerűen csak az, hogy büszkén a mellüket verhessék, hogy ők megcsinálták.

– Maga pap, nem mondhat ilyeneket! Megdöbbentő számomra a hozzáállása, ami igencsak cinikus.

– Csak őszinte. Láttam én már ezt-azt, elhiheted. Úgy fogalmaznék, realista vagyok, gyermekem – fűzte hozzá cseppnyi szarkazmussal. – Tisztán látok. Az én szememet már nem fedi az illúziók hályoga. Annyiszor hallom a hívőktől: „Hogy tehette ezt velem a jóisten?” „Ez így nem helyes!” „Ezt így nem fair.” Csakhogy senkinek sem áll jogában Isten döntését megkérdőjelezni. Nem Isten a hazug, Isten nem hibázik. Mi vagyunk a halandók, és Ő az igaz Isten.

Kezdett a beszélgetés nekem már túl sok lenni. Tekintettel arra, hogy a nézőpontjaink kicsit más irányba mutattak, ideje volt lelépnem, hisz elég nyilvánvaló volt, hogy nem fog megtéríteni, ahogy a már-már idegtépő igyekezete ellenére segíteni sem.

– Majd elgondolkodom ezen, atyám, de ha nem haragszik, nekem most mennem kell.

– Rendben. Semmi gond. Még nem értél meg rá, hogy megértsd! De egy dolgon azért érdemes elmerengened. Mi lehet a legrosszabb dolog, ami történhet?

– Hát nem is tudom… hogy belehalok ebbe a sok szarságba? – pislogtam ártatlan szemmel.

– Ha meghalsz, az azt jelenti, hogy Istennel lehetsz, ami nem annyira rossz, nem igaz? – somolygott.

Csodás! Egy kattant pap prédikál a birtokunk kápolnájában. Vajon hány embert dumált már a halálba? Jegyezd fel, Bianca, hogy ne felejtsd el figyelmeztetni Danielét, hogy megnövekedhet a hozzánk betérők haláleseteinek száma, ha Moretti atya ápolja a lelküket.

– Hamarosan megérkezik a barátnőm – búcsúztam.

– Ó, ez remek! Akkor csak akad valaki ezen a Föld nevű bolygón, akit nem akarsz kapásból a pokolra küldeni.

– Csak várjuk ki a végét, atyám – mosolyodtam el. – Különben is, felesleges lenne őt a pokolra küldenem, már járt ott, és velem ellentétben ő már kijutott.

– Á, így már mindent értek! – kacsintott cinkosan az ég felé.

Mi a fene… Istennel bratyizik.

– Örülök, hogy ilyen jól megértik egymást. Beavatna engem is? – hajoltam közelebb.

– Isten nem hagyott el téged, éppen ellenkezőleg. Mentőövet dobott neked, ugyanis ha valaki nem tud maga kimászni a saját poklából, Isten küld neki egy segítőt. Ám ehhez olyan ember kell, aki már ismeri a sötétségből kivezető utat.

– Elég szarul mehetnek a dolgok odafent, ha egy hóbortos nőszemélynél jobbat nem talált – ingattam a fejem.

– Ne válogass, Bianca! Minden okkal történik, és mindenki okkal érkezik az életünkbe. És ha kérhetek ilyet, légy hozzá egy hajszállal kedvesebb.

Nofene! Az írókat kedvelik odafent.

– Nem őt, engem kell félteni, atyám! – förmedtem rá. – Higgye el, nem egy ma született bárány! Elég beteg az észjárása, és emellett éles a nyelve. Író a lelkem.

– Briliáns terv – pillantott fel ismét, amitől lassan rövidzárlatot kaptam. – Egy szintén sorsokat írót küldtél neki. Nem rossz – társalgott a képzeletbeli haverjával.

– A sorsomat én irányítom, nem más!

– Akkor ideje lenne végre tollat ragadnod, nem gondolod? – nézett rám szigorúan.

Szerettem volna valami frappánsat visszavágni, de hirtelen semmi okos nem jutott az eszembe. Moretti atya viszont nem várt választ, haladt tovább a kápolna irányába.

Hogy az ördög vinné el ezt a csuhást! Irtó bosszantó egy alak.

Ahogy néztem utána, már enyhült is a haragom.

Csípem a fickót. Nem egy tipikus szentfazék. Ha jobban belegondolok, ugyanolyan hangyás, mint az újdonsült barátnőm.

Tettem két lépést, majd megtorpantam.

Jézus, hisz csak a kettyósokkal értem meg magam! Lehet, hogy kezd elmenni a józan eszem? – csóváltam a fejem. Miket is beszélek, hiszen nekem már rég nincs olyanom, egy diliházból szabadultam éppen.

{1} Júd 1,13