A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Catherine Gildiner: Good Morning, Monster:

Five Heroic Journeys to Recovery

Viking, Toronto, 2019

Első kiadás

Fordította Bujdosó István

Copyright © Catherine Gildiner, 2019

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Penguin Canada, a division of Penguin Random House Canada Limited.

Hungarian translation © Bujdosó István, 2025

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Editorial Kairós

Szerzőfotó © Nigel Dickson, 2019

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Elekes Dóra

Kézirat-előkészítő Lovass Gyöngyvér

Korrektor Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

ISBN 978-963-633-190-0

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

A könyv sem egészében, sem bármely részében nem használható fel mesterségesintelligencia-technológiák, -rendszerek tanítására vagy fejlesztésére. Továbbá a mű szöveg- és adatbányászat céljából való felhasználását a jogosult az (EU) 2019/790 irányelv 4. cikk (3) bekezdésének megfelelően kizárja.

Könyvem öt hősének

TARTALOMJEGYZÉK

A szerző megjegyzése

Laura

Peter

Danny

Alana

Madeline

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Szeretnék köszönetet mondani azoknak a pácienseknek, akiknek a történetét ebben a könyvben bemutatom. Öt páciensem különböző társadalmi és kulturális háttérrel rendelkezik, és ami a legfontosabb, a temperamentumuk is más. Laura és Madeline anyagi helyzete teljesen eltér, mégis mindkettőjükre ugyanaz az elszántság jellemző. Danny sztoikus természetével, Peter mindent elnéző jóindulatával, Alana a kitartásával nyűgözött le. Ugyanakkor mindegyikükben megvolt az a hősies vonás, amire egész életemben vágytam. Rengeteget tanultam tőlük különböző megküzdési stratégiákról, s e leckéknek azóta is gyakran veszem hasznát. Segítségükkel az én pszichém is előnyére változott.

Nincs ékesebb példája a nagylelkűségnek, mint élettörténetünket mással megosztani, s ezért roppant hálás vagyok pácienseimnek. Cserébe a könyv megírása során megtettem mindent annak érdekében, hogy megőrizzem anonimitásukat, hiszen ilyen esetekben különösen fontos, hogy senki ne ismerhesse fel őket az olvasottak alapján.

Ezt a könyvet nem szakmabelieknek írtam, hanem a nagyközönségnek. Abban bízom, hogy az ismertetett esetekből és gyógyulástörténetekből az olvasó inspirációt meríthet, és tanulhat is belőlük. A párbeszédek valós beszélgetéseken alapulnak, de nem szó szerint idézem őket; az illusztrálandó pszichológiai igazságok szemléltetése, illetve az érintettek személyazonosságának védelme érdekében helyenként megváltoztattam az eredeti szöveget, sőt olykor más páciensekkel folytatott beszélgetésekből is vettem át részleteket, ha úgy ítéltem meg, hogy azok pontosabban rávilágítanak az egyes pszichológiai szempontokra. Minden esetet történetté alakítottam, azaz bizonyos részeket kiemeltem, másokat pedig elhagytam a könnyebb érthetőség kedvéért.

Köszönöm mindnyájuknak, hogy lelki vívódásaikat és csatáikat megosztották velem és e könyvön keresztül az olvasókkal. Biztos vagyok benne, hogy Peter, a zenész mindannyiuk nevében beszélt, mikor kijelentette: „Ha a történetem egyetlen szenvedő embernek is segített, már megérte.”

Örök hálával:

Catherine Gildiner

LAURA

„A szívem nem gyáváknak való vidék.”

D. Antoinette Foy

1
IDIÓTÁK KÖZÖTT

Amikor megnyitottam a magánpraxisomat, volt bennem némi arrogáns büszkeség. Az addigra megszerzett tudással felvértezve és a bemagolt szabályok oltalmában ültem a rendelőmben, és alig vártam a pácienseimet, akiket „meg fogok gyógyítani”.

Rendesen el voltam tévedve.

Szerencsére fogalmam sem volt róla, milyen kaotikus is lehet egy klinikai pszichológus munkája, máskülönben könnyen lehet, hogy inkább valamilyen kutatóállást pályáztam volna meg, ahol magam választom a kutatási témát, és ura vagyok a változó tényezőknek. Itt viszont meg kellett tanulnom rugalmasan alkalmazkodni a hetente beszivárgó új információkhoz. Akkoriban még nem tudtam, amit ma, hogy a pszichoterápia nem arról szól, hogy a terapeuta megoldja a páciens problémáját, hanem két ember közös munkája, akik azért ülnek össze heti rendszerességgel, hogy megpróbáljanak egyetértésre jutni valamiféle pszichológiai igazságról.

De szerencsére ezt mindjárt az első páciensem megértette velem. Laura Wilkest a háziorvosa küldte hozzám, aki mindössze annyit írt: „A részleteket a páciens fogja elmondani.” Nem tudom, hogy első találkozásunkkor melyikünk volt jobban megrémülve. A nyolcvanas évek elején jártunk. Farmernadrágos-pólós egyetemistából akkor vedlettem át válltöméses, selyemblúzos, dizájner kosztümös terapeutává. Ott ültem a hatalmas mahagóni íróasztalom mögött, és úgy néztem ki, mint Anna Freud és Joan Crawford keresztezése. Szerencsére már a húszas éveimben őszülni kezdett a hajam, és ez legalább kölcsönzött némi komolyságot a külsőmnek.

Laura alig volt magasabb százötven centinél, az alakja leginkább egy homokórára emlékeztetett, hatalmas mandulaszeme volt, és az ajka olyan telt, hogy ha mindez harminc évvel később történik, biztos arra gyanakodtam volna, hogy feltöltette. Vállig érő, dús, világosszőke haja volt, a bőre akár a porcelán, ami igéző kontrasztban állt sötét szemével. A tökéletes smink, az élénkvörös rúzs csodálatosan kiemelte a szépségét. Tűsarkú cipőjében, méretre szabott selyemblúzában és fekete ceruzaszoknyájában kimondottan elegáns volt.

Azt mondta, huszonhat éves, egyedülálló, és egy nagy befektetési cégnél dolgozik. Titkárnőként kezdett, de aztán előléptették, jelenleg a személyzeti osztályon referens.

Amikor megkérdeztem, miben segíthetnék neki, sokáig csak ült, és bámult kifelé az ablakon. Vártam, hogy elmondja a problémáját. Hosszan várakoztam az úgynevezett terápiás csendben: ez az a bizonyos kínos csend, amelynek célja, hogy kicsikarja az igazságot a páciensből.

Végül megszólalt:

– Herpeszem van.

– Milyen típusú herpesz? – kérdeztem.

– Olyan, amit akkor kap el az ember, ha mocskos dolgokat művel az ágyban.

– Genitális herpesz – fordítottam.

Amikor rákérdeztem, hogy a szexuális partnere tud-e arról, hogy neki is herpesze volna, Laura azt válaszolta, hogy Ed, aki ekkor már két éve volt a barátja, azt mondta, ő nem tapasztalt magán tüneteket. Viszont Laura talált egy gyógyszeres üvegcsét a fürdőszobaszekrényben, amelyről kiderült, hogy ugyanaz van benne, mint amit neki is felírtak. Amikor tovább kérdezgettem erről, úgy tett, mintha mindez teljesen elfogadható lenne, amivel ő aztán igazán nem tud mit kezdeni.

– Ed már csak ilyen! – mondta. – Párszor már leüvöltöttem a fejét ezért. Mi mást tehetnék?

Ez a fásult hozzáállás azt sugallta, hogy Laura hozzá van szokva az önző és kétszínű viselkedéshez. Azért küldték hozzám, mondta, mert a legerősebb gyógyszer sem hat a folyton kiújuló herpesz ellen, és a háziorvosa úgy gondolta, pszichiátriai segítségre van szüksége. Laura viszont határozottan kijelentette, hogy nem akar terápiába járni. Ő csak meg akar szabadulni a herpesztől.

Elmondtam neki, hogy előfordul, hogy a stressz váltja ki a lappangó vírus támadásait.

– Tudom, mit jelent a stressz, mármint a fogalmat ismerem – bólintott –, de azt nem tudom, pontosan milyen érzés. Szerintem nekem nincs. Én csak teszem a dolgom az idióták között.

Nem sok dolgot talál zavarónak az életében, folytatta Laura, bár azt azért el kell ismernie, hogy ez a herpesz eléggé megviseli. Jobban, mint eddig bármi.

Először is megnyugtatásul közöltem vele, hogy ötvenéves kor alatt az aktív szexuális életet élő népesség körében minden hatodik ember küzd ezzel a problémával.

– És akkor mi van? Mindannyian ugyanabban a mocskos mocsárban dagonyázunk.

Taktikát váltva elmondtam neki, hogy sejtem, miért ideges. Egy férfi, aki azt állítja, hogy szereti őt, elárulta. Ráadásul fájdalmai is vannak, valójában ülni is alig bír. De a legrosszabb a szégyen. Hiszen ezek után bárkivel is akar majd lefeküdni, meg kell neki mondania, hogy herpesze van, vagy legalábbis vírushordozó.

Laura ezzel nem is vitatkozott, de számára az volt a legrosszabb az egészben, hogy bár ő mindent megtett annak érdekében, hogy kitörjön családi körülményeinek börtönéből, most mégis ugyanabban a mocsokban találja magát, mint azelőtt.

– Olyan ez, mint a mocsár – mondta. – Minél inkább próbálok kimászni a nyákos iszapból, annál jobban magába húz. Én csak tudom. Majd belehaltam a nagy igyekezetbe.

Amikor megkértem, hogy meséljen a családjáról, azt mondta, bele se kezdjünk ebbe a hülye dumába. Elmondta, hogy gyakorlatias embernek tartja magát, jelenleg pedig az a célja, hogy ha a stressz okozza ezt, akkor csökkentsük a stresszt, bármi legyen is az, csak ezt a fájdalmas herpeszt sikerüljön valami kezelhető szintre visszaszorítani. Nagyjából úgy képzelte, hogy egyszer eljön hozzám, én felírok neki valami tablettát, vagy egyszerűen „kigyógyítom a stresszből”. Elmondtam, hogy bizonyos esetekben a stresszt vagy a szorongást egész könnyen lehet enyhíteni, olykor viszont makacs ellenfél tud lenni. Elmagyaráztam, hogy számos találkozóra lesz szükség ahhoz, hogy megértse, mi a stressz és hogyan éli meg, feltárjuk a forrását, és utána megtaláljuk a módját annak, hogy enyhítsük a hatásait. Megemlítettem annak a lehetőségét is, hogy az immunrendszerét olyan mértékben gyengíti a stressz elleni küzdelem, hogy nem marad ereje a herpeszvírus ellen felvenni a harcot.

– El sem hiszem, hogy ezt kell csinálnom. Olyan érzés, mintha foghúzásra jöttem volna, és véletlenül kihúznák az egész agyamat – mondta Laura undorodva, de végül megadta magát. – Na jó! Írjon be még egy időpontra. De csak egyre!

Az olyan pácienssel mindig nehéz, aki nem pszichológiai tünetekkel fordul hozzám. Laura meg akart szabadulni a herpesztől, az ő szemében a terápia pusztán egy ehhez javasolt eszköz volt. Még a családja történetét sem akarta elmondani, mert nem tudta elképzelni, hogy az mennyiben lehet releváns a cél szempontjából.

Tehát mindjárt a terápia első napján két olyan dologgal szembesültem, amire egyáltalán nem számítottam. Először is: hogy lehet az, hogy ez a nő nem tudja, milyen érzés a stressz? Másodszor pedig: több száz esettanulmányt olvastam el, rengeteg terápiás felvételt néztem meg, tucatnyi szakmai megbeszélésen vettem részt, de olyanról még csak nem is hallottam, hogy a páciens a családja történetét se akarta volna elmondani. Még mikor éjszakás műszakokat vállaltam a pszichiátrián – ahol a pszichológia számára elveszett lelkeket a hátsó szobákban rejtegetik –, akkor sem találkoztam senkivel, aki ennek ellenállt volna. Még ha a páciens azt is állította, mint ahogy ez egy esetben valóban meg is történt, hogy Názáretben született, a szüleit pedig Máriának és Józsefnek hívják, valamiféle története akkor is volt. Erre most tessék! Mindjárt az első páciensem azzal indít, hogy ellenáll! Megértettem, hogy Laurával a saját tempójában kell haladnunk, különben végleg elveszítem. Emlékszem, mit jegyeztem fel: Első feladat Laura bevonása.

Freud úgy vélte, hogy az áttétel – a páciens terapeutája iránt táplált érzései – valójában a terápia sarokköve. A viszontáttétel a terapeutának a páciens iránt táplált érzéseit jelenti. A magánpraxisban töltött évtizedeim során azt tapasztaltam, hogy ha terapeutaként nem szeretem őszintén a páciensemet, ha nem állok mellette teljes vállszélességgel, azt megérzi, és a terápia kudarcra ítélt. Létezik egyfajta kémia is páciens és terapeuta között, melynek létrejötte nem döntés vagy akarat kérdése. Könnyen lehet, hogy más terapeuták ezzel a kijelentéssel nem értenek egyet, de szerintem becsapják magukat.

Ebben az esetben szerencsém volt. Rögtön éreztem egy bizonyos kötődést Laurához. Lendületes léptei, lényegre törő beszéde, gyakorlatias stílusa önmagamra emlékeztetett. Annak ellenére, hogy heti hatvan órát dolgozott, esti egyetemre járt, és lassan, de biztosan haladt előre a tantervben. Huszonhat éves korára jó úton haladt a kereskedelmi diploma megszerzése felé.

A következő találkozónkra négy, stresszel foglalkozó könyvet is hozott magával, amelyeket teletűzdelt sárga post it-ekkel. Emellett cipelt magával egy méretes irattartót is részletesen kidolgozott, színkódokkal ellátott táblázattal. A tetején ott virított a cím: „Stressz??????” Alatta több oszlop, az első pirossal kiemelve, felette a felirat: „Seggfejek kezelése”. Alatta különböző „seggfej-alkategóriák” szerepeltek. Az egyik a főnöke, Clayton, a másik a barátja, Ed, a harmadik pedig az apja volt.

Laura elmondta, hogy miután beleásta magát a stresszről szóló könyvekbe, próbálta megtalálni a stressz forrását a saját életében. Egész héten ezen a táblázaton dolgozott. Amikor megjegyeztem, hogy egyetlen nő sem szerepel benne, alaposan megnézte, majd így szólt:

– Jé! Tényleg! Ez érdekes. Eszerint a nők között nem ismerek seggfejeket. Valószínű, ha seggfej nővel találkozom, ösztönösen elkerülöm, vagy egyszerűen nem törődöm vele.

Rámutattam, hogy máris tettünk egy lépést afelé, hogy meghatározzuk, mit is jelent számára a stressz, és kértem, hogy mondjon egy-egy példát, ami miatt az adott férfiak felkerültek a listájára.

– Ezek mind olyan pasasok, akik nem tartják be a szabályokat, és egy szalmaszálat nem tesznek keresztbe azért, hogy a dolgok normálisan működjenek – magyarázta.

Mondtam neki, hogy szeretném, ha közösen áttekintenénk az élettörténetét, legfőképp azért, mert az apja is szerepel a listáján. Amint ezt meghallotta, rögtön forgatni kezdte a szemét. Ami engem persze nem tántorított el. Megkérdeztem, mi a legélesebb emléke az apjáról. Egyből rávágta, hogy az, amikor négyéves korában leesett egy csúszdáról, és megvágta a lábát egy éles fémdarab. Az apja gyengéden a karjába vette, és elvitte a kórházba, ahol a sebet összevarrták. Amíg a váróban ültek, egy ápolónő odajött, és megdicsérte Laurát, hogy milyen bátor, hogy nem is sír, pedig nagyon csúnya a seb a lábán. Az apja szeretettel átkarolta, magához szorította, és így szólt: „Bizony! Ez az én lányom! Büszke is vagyok rá! Sosem panaszkodik, erős, mint egy ló!”

Laura azon a napon egyértelmű üzenetet kapott, amit aztán soha nem is felejtett el: édesapja szeretete és ragaszkodása azon múlik, hogy ő erős, és nem panaszkodik. Amikor az üzenet kétértelműségére felhívtam a figyelmét, így válaszolt:

– Miért, mindenkit valamiért szeretnek, nem?

Nyilvánvaló, hogy a feltétel nélküli szeretet, azaz hogy az embert a szülei, bármit tegyen is, mindenképpen szeretik, teljesen ismeretlen volt számára.

Amikor az édesanyjáról kérdeztem, csak annyit mondott, hogy akkor halt meg, amikor ő nyolcéves volt. Amikor rákérdeztem, hogy mégis milyen volt, Laura csak két szót mondott, amelyeket kissé szokatlannak találtam: „távoli” és „olasz”. Egyetlen konkrét emléket sem tudott felidézni róla. Aztán további unszolással annyit sikerült kiszednem belőle, hogy négyéves korában az édesanyjától egy kis játék tűzhelyet kapott karácsonyra, és az anyukája mosolygott, amikor ő kibontotta az ajándékot.

Abban sem volt biztos, hogy pontosan hogyan is halt meg az édesanyja. Unszolnom kellett, hogy azért mondja el, amit tud.

– Reggel még jól volt. Aztán arra emlékszem, hogy amikor az öcsémmel és a húgommal hazaértünk az iskolából, nem volt ebéd, amit furcsállottam. Benyitottam a szüleim hálószobájába: aludt. Kicsit megráztam, aztán a hátára fordítottam. Még mindig látom magam előtt, ahogy az ágytakaró mintája belenyomódik az arcába. Apámat nem tudtam felhívni, nem tudtam, hol dolgozik. Mondtam az öcsémnek és a húgomnak, hogy menjenek vissza az iskolába. Én meg hívtam a mentőt.

Az apát a rendőség kereste meg, rendőrautóban hozták haza.

– Anyám arcát letakarták egy takaróval, amin az a felirat szerepelt, hogy a Torontói Központi Kórház tulajdona. Fogalmam sincs, miért emlékszem erre ilyen élesen. Aztán feltették egy hordágyra, és elvitték. Ennyi. Anyám holtteste eltűnt.

– Nem volt virrasztás vagy temetés?

– Nem hiszem. Apám elment otthonról, akkor már sötét volt, túl voltunk a vacsoraidőn is, de senki nem csinált kaját.

Laura rájött, hogy az ő feladata lesz a vacsora elkészítése, illetve hogy neki kell elmondania a fiatalabb testvéreinek, hogy az édesanyjuk meghalt. A hatéves húga sírt, de az ötéves öccse csak annyit reagált, hogy megkérdezte, ezután akkor most Laura lesz-e az anyukájuk.

Az édesanyja családjából senki nem jött el a temetésre, az unokák semmilyen segítséget nem kaptak tőlük.

– Anyám erről nyíltan soha nem beszélt, de apám gúnyos beszólásaiból arra következtettem, hogy anyámat tulajdonképpen kitagadták – magyarázta Laura. – Azt mondta, ők olyan „igazi olaszok” voltak. Tudja, akik fekete ruhában mászkálnak Little Italy utcáin, és folyton gyászolnak valakit. Anyámnak öt fiútestvére volt, ő volt az egyetlen lány a családban, tízéves kora után nem is engedték ki a házból, az volt a dolga, hogy főzzön és takarítson. Vásárolni is csak az édesanyjával mehetett el, de egyedül sétálni vagy szórakozni… arról szó sem lehetett. Mindig valamelyik bátyja kísérte el az iskolába, meg haza is.

A családi szigor ellenére Laura anyja tizenhat éves korában teherbe esett. Laura apja skót származású kanadai volt, az olasz rokonok szerint egy huligán, aki tizenhét évesen teherbe ejtette Laura anyját. Amikor a dolog kiderült, a lány testvérei agyba-főbe verték, és megfenyegették, hogy meg is ölik, ha nem veszi feleségül. Miután megvolt az esküvő, az édesanyja családja megszakította a fiatalokkal a kapcsolatot.

Laura az esküvő után öt hónappal született, a húga húsz hónappal később, az öccse pedig egy évvel ezután érkezett. Amikor arról kérdeztem Laurát, hogy ellátogatott-e valaha is az olasz negyedbe, hogy felkeresse a nagyszüleit, azt mondta, őt aztán nem érdeklik az olasz rokonai.

Arra gondoltam, Laura édesanyja depressziós lehetett, és ezért volt a lánya számára érzelmileg elérhetetlen. Ki ne lenne depressziós, vagy akár traumatizált, ha az egész gyermekkora azzal telik, hogy túlféltő, erőszakos férfiak uralkodnak felette, majd egy olyan férfihoz megy hozzá, aki nem is akarta feleségül venni, és aki maga is alkalmatlan a házasságra, sőt valószínűleg érzelmileg és fizikailag is bántalmazza, neheztel rá és nem törődik vele? A szülei kitagadták, és soha nem bocsátották meg neki, hogy szégyent hozott a családra. Nem volt kihez fordulnia. Amikor az anyja haláláról kérdezgettem – jómagam öngyilkosságra gyanakodtam –, Laura azt mondta, fogalma sincs róla, mi történt. Arról sem tudott, hogy boncolás lett volna.

Bármilyen hihetetlen is, de a terápiában töltött csaknem öt év során Laurának semmilyen más emlék nem ugrott be az édesanyjáról azon a bizonyos játék tűzhelyen kívül. Ez idő alatt végigmentünk a szabad asszociációs teszteken, írattam vele naplót az édesanyjáról, és megkértem, hogy keresse fel a sírját is – de hiába, egyetlen emléket sem tudott felidézni róla.

A következő ülésen az édesapjával foglalkoztunk. Valamikor autókereskedőként dolgozott, mesélte Laura, de még a lánya kiskorában elvesztette az állását. Mindig voltak alkoholproblémái, és gyakran meggyűlt a baja a szerencsejátékokkal is, meg hát voltak bizonyos „félreértések”. A jóképű, kék szemű, szőke, okos és karizmatikus férfi valamikor visszafordíthatatlanul elindult a lejtőn.

Az édesanyjuk halála után egy évvel a Torontótól északkeletre fekvő Bobcaygeonba költözött a három gyerekkel. Laurának volt egy olyan sejtése, hogy Torontóban meggyűlt a baja néhány keményebb arccal, és előlük akart meglógni, de nem volt biztos benne. Az apa nyitott egy mobil büfét, ami a tónál nyaraló vendégeket szolgálta ki. A húga és az öccse ott játszottak a parkolóban, míg Laura sörösüvegeket nyitogatott és krumplit szolgált fel. Az édesapja azt mondta, Laura a helyettese. Az ő kis jobbkeze. Nem messze az üdülővárostól, egy kunyhóban laktak, egyikében azoknak az eldugott helyeken álló szerény kis kalyibáknak, melyekből a tulajdonos többet is bérbe adott a birtokán.

A három testvér aztán szeptemberben megkezdte az iskolát. Laura ekkor kilencéves volt. A büfé már nem hozott pénzt, hiszen a szezon véget ért. Vettek egy kis radiátort az egyszobás házikóba, esténként azt ülték körül. Laura elmondta, hogy egy alkalommal két férfi jelent meg az ajtó előtt, és azért a kisbuszért követelték a pénzt, amit az apja a nyáron mobil büféként használt. De az apja elbújt a fürdőszobában, úgyhogy Laurának kellett elhajtania őket.

Aztán valamikor november végén az apja azt mondta, hogy bemegy a városba cigarettáért. Színét se látták többé. A gyerekek ott maradtak élelem nélkül, ruhájuk is alig volt. Laura mindezt tényszerűen mesélte, nem adott hangot se félelemnek, se haragnak, egyáltalán, semmilyen érzésnek.

Nem akarta senkinek elárulni, hogy az apjuk magukra hagyta őket, mert attól félt, hogy akkor nevelőszülőkhöz kerülnek, úgyhogy tartották magukat a megszokott napi rutinhoz. Ezek a tóvidék erdői mélyén lapuló kunyhók egy háromgyermekes család tulajdonában voltak. Az anyuka, Glenda nagyon kedves volt Laurával, amikor a lányukkal, Kathyvel játszott. Az apa, Ron szűkszavú férfi volt, gyakran elvitte Laura hatéves öccsét, Craiget is, amikor a saját fiával horgászni mentek.

Laura húga, Tracy „állandóan nyafogott”, emlékezett vissza Laura morcosan. Tracy el akart menni Glendához és Ronhoz, hogy elmondja nekik, hogy valaki elrabolta az apjukat, és hogy megkérdezze, nem élhetnének-e ők is velük.

Laura, ellentétben a két testvérével, nagyon is jól tudta, hogy az apja elhagyta őket.

– Tudja, valószínűleg nagyon szorult már a hurok a nyaka körül. Biztos tartozott pénzzel, meg isten tudja, mi mással – mondta.

Amikor a gyerekek az anyjuk halála után rosszul viselkedtek, az apa azzal fenyegetőzött, hogy beadja őket egy árvaházba, és Laura tisztában volt vele, hogy ez nem üres beszéd. Tudta, hogy neki kell gondoskodnia arról, hogy a dolgok működjenek. Amikor arról kérdeztem, milyen érzés volt számára, hogy az apja a sorsukra hagyta őket, Laura úgy nézett rám, mintha túldramatizálnám a dolgot.

– Azért én nem fogalmaznék úgy, hogy a sorsunkra hagyott minket. Hiszen az apám pontosan tudta, hogy én ott leszek, és kézben tartom a dolgokat.

– Ott hagyta magát kilencévesen, egy fillér nélkül, a kistestvéreivel egy erdőben. Hogy másképp lehet ezt megfogalmazni, mint hogy a sorsukra hagyta magukat? – kérdeztem.

– Persze, ha így vesszük, akkor jogos, de az apámnak muszáj volt lelépnie Bobcaygeonból. Nem arról van szó, hogy magunkra akart volna hagyni minket. Csak nem volt más választása.

Ekkor értettem meg, hogy Laura milyen erősen kötődik az édesapjához, és hogy milyen gondosan óvta magát attól, hogy szembe kelljen néznie az elvesztésével. A kötődés az állatoknál és az embereknél is megfigyelhető, univerzális hajlam a kapcsolódásra – a szülő közelségének keresése, biztonságérzet a szülők jelenlétében. Laura nem emlékezett arra, hogy akkoriban bármilyen „érzései” lettek volna. Neki csak „tervei” voltak. Vagyis hagyta, hogy a túlélési ösztöne irányítsa. Végül is két kisgyermeke volt, akiket élelemmel és ruhával kellett ellátni a kanadai télben, kint a vadonban. Laura többször is gúnyolódott azon, hogy én állandóan az érzéseiről kérdezem. Többször is érzékeltette, hogy szerinte az érzelem csak a kényelmes életet élő embereknek való luxus, akiknek, ahogy ő fogalmazott, „nem kell használniuk az eszüket”.