Igali Anikó

MISS GRINCS

1.

– Elárulná mégis, hogy mit keres? Már vagy fél órája itt toporog.

– Megköszönném a segítségét. Én egy egészen kis fenyőt szeretnék.

– Bal oldalon, az első sorban vannak a legkisebbek.

– Ezeknél kisebbet szeretnék. Akkorát, amit asztalra lehet tenni.

– Sajnálom, olyan aprót nem tartunk. A gyerekek nem szeretik a kis fákat.

– Nem gyereknek lesz.

– Nekem kilenc, hogy kinek lesz, de hogy itt olyat nem talál, az ezer százalék.

A férfi most vette először jobban szemügyre a szokatlanul enyhe idő ellenére pufi kezeslábasból alig kilátszó, Michelin gumiemberkének öltözött nőt. A kivagyi, szemtelenkedő stílushoz nem illett a bájos arc és az ártatlannak, a világra rácsodálkozónak tűnő, nagy, barna őzikeszem.

– Édesanyámnak vittem volna. Na mindegy, elég sokat járok errefelé, talán elcsípek egyet, de hálás lennék, hogyha félretenne nekem, ha netalántán, egészen véletlenül mégiscsak lenne ilyen fájuk.

– Idős embereknek a legjobb választás a műfenyő. A sarkon túl van egy kínai bolt. Teljesen feldíszítve is talál náluk törpe méretet, akár hupilila tűlevelekkel is.

– Igazán nagyon kedves, köszönöm a jó tanácsot, de tudja, anyám imádja a fenyőillatot, úgyhogy a műanyag kizárt.

– Manapság minden műanyag. Amúgy meg vegyen mellé fenyőolaj kivonatot, vagy mi a fenét, talán még fenyő illatú spray-t is árulnak – kiáltotta Anna, de a férfi már eltűnt a kavargó tömegben.

A lány beleszimatolt a levegőbe, és összerázkódott az undortól. Forralt bor illata keveredett a halászlé szagával. Azzal vigasztalta magát, hogy már csak egy pár napot kell kibírnia itt, az adventi vásáron, aztán egy karácsonyi vacsorát kell túlélnie, és mehet is vissza, Bécsbe, a munkájához.

Már öt éve dolgozott kinn egy szállodában. Végigjárta a ranglétra összes lépcsőfokát; takarítóként kezdte, aztán szobalány lett, majd a szobalányokat felügyelő szobaasszony, jelenleg pedig a hangzatos front office manager pozíció birtokosa, ami a recepciósok felügyeletén és a vendégek panaszkezelésén túl rengeteg adminisztratív feladatot jelentett.

Szerette a munkáját, a helyet és legfőképp a szálloda éttermét, ahol az orosz fiú, Orlov is dolgozott, és kábé annyira passzolt hozzá a munkája, az egész miliő, mintha mondjuk gyufaárus lánynak állt volna. Kétméteres, kopasz, hideg mélykék szem, igazi maffiózó tekintet, mozgás és hang – maga a megtestesült, két lábon járó tesztoszteron.

Azon szoktak röhögni a többi lánnyal, hogy inkább valami kidobó munkát kellett volna keresnie, vagy behajtónak menni. Ehelyett elegáns mozdulatokkal szervírozta a borjú-szalontüdőt rizlingmártással és hipnotizálta a hölgy vendégeket.

De a börtöntetkóit csak ő láthatta minden éjjel. Keveset beszéltek, és annál többet szeretkeztek. A társalgás hiánya nem őrajta múlott, mivel Orlov ugyanolyan gyöngén tudott németül, ahogy angolul, de így is jó volt. Anna tudta, hogy az ő idézőjeles orosz gengszterével való közös jövő az orosz rulettből való élve kiszállás esélyének határmezsgyéjén ténfereg, de a rejtélyesség és a brutális szexepil felülírta a józan észt.

Aztán ahogy minden jónak vége szakad egyszer - a hetek, hónapok olyan gyorsan elrepültek, mint ahogy november végén maga Orlov is. Egy szó vagy üzenet nélkül. Még a mobilját sem vette fel.

Egy ukrán szobalány azzal vigasztalta, örüljön neki, hogy eltűnt, mert biztosan valami nehézfiú volt, aki a hotelben csak menedéket keresett a többi bűnöző, vagy a rendőrök elől.

Élj a mának, és adj hálát azért, hogy megismerhetted, túlélted a barátkozást, sőt, hogy hónapokon át döngetett – kacsintott Natasa, és volt valami nyugtalanító a tekintetében.

Hát persze, az a szemét a Natasát is látogathatta! – bukott ki Annából.

A szőke nő az idegesítő, toporzékoló kisgyerekkel egészen közel lépett hozzá.

– Hölgyem, engem nem érdekel, hogy ki látogatta Natasát! Legyen szíves már behálózni vagy hogyan mondják, becsomagolni ezt a fát! És le is kellene vágni a végéből, mert így nem fér be a lakásba. De azért ügyeljen rá, hogy formás maradjon, ne úgy nézzen ki, mintha valamelyik közmű nyomorította volna meg!

– Asszonyom, mondok én használhatóbb opciót! Vagy válasszon egy alacsonyabb fát, vagy hozza el a pasiját meg egy fejszét és hajrá, önöké a pálya!

– Mégis mit képzel maga?! Szegény Kálmán bácsi, ha ezt látná!

– Szegény Kálmán bácsinak olyan rossz a szeme, hogy még magácskát is csak nagyítóval látná, ami valljuk be elég durva, a méreteit figyelembevéve. Komolyan, nem gondolkozott el már valamilyen diétán?

A kiabálásra sokan odakapták a fejüket, obligát röhögés és méltatlankodás hallatszott. A gyerek ordítani kezdett. A nő az ölébe kapta, és úgy viharzottak el, mint egy vijjogó mentőautó.

– Hölgyem! – lépett Annához egy koszlott dzsekit és lyukas mikulás sipkát viselő, borgőzt árasztó alak. – Én egy minimális csekély összegér’ segítek magácskának felaprítani eztet a tenger sok fát.

– Hagyjon engem békén! Takarodjon, vagy rendőrt hívok!

– De hát asszonyom… - tántorgott előtte a férfi.

– Gáborka, inkább gyere velem, meghívlak egy halászlére!

– Inkább egy forralt borra, Zolikám!

Anna a szeme sarkából látta, hogy a mini fát vadászó férfi sietett a megmentésére. Tényleg itt kujtorog folyamatosan, vonta le a következtetést, aztán a figyelmét két furcsán viselkedő fiatal férfi ragadta meg, akik mintha sziámi ikrek lettek volna, szorosan egymás mellett lépkedtek, és egészen közelről, aprólékosan szemrevételezték a fenyőket.