Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Dosztojevszkij

GOLJADKIN ÚR HASONMÁSA

fordította:
Szabó Endre

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-972-1 EPUB
ISBN 978-963-559-997-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Двойник

első kiadás: 1846.
az elektronikus változat az 1922. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ilja Repin (1844 – 1930) 1878-ban készült,
cím nélküli portréja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1. fejezet

Kis híján reggeli nyolc óra volt, mikor Goljadkin Petrovics Jakab címzetes tanácsos hosszú alvásából felébredt, nagyot ásított, kinyújtózkodott s végre egészen kinyitotta a szemét. Különben pedig vagy két percig mozdulatlan feküdt az ágyában, mint olyan, aki még nem egészen bizonyos afelől, hogy fölébredt-e már valóban, vagy még mindig alszik, valóság-e mindaz, amit maga körül lát, vagy folytatása rendetlen, kusza álmainak. Goljadkin úr érzékei azonban mihamar világosabban és határozottabban kezdték megkülönböztetni a megszokott, mindennapi jelenségeket. Ismerősen néztek rá a zöldes-piszkos, füstös, poros falak az ő kis szobájában, az ő vörös fából készült szekrénye és székei, asztala, vörhenyes színű, zöldvirágos török díványa, végre a tegnap sebtében levetett s összegyűrve a díványra dobott ruhája. A szürke őszi nap oly haragosan és savanyú grimasszal tekintett be a homályos ablakon, hogy Goljadkin úr immár egy csöppet sem kételkedett, hogy nem valamely tündérországban van, hanem Szent- Pétervárott, a fővárosban, a Sestilavocsna-utcában, egy nagy háznak negyedik emeletén, a saját szobájában. Ily fontos fölfedezések után Goljadkin úr idegesein lehunyta a szemét, mintha sajnálná iménti álomlátását és szeretné azt legalább is egy perezre visszaidézni.

Hanem aztán egy pillanat múltán egy ugrással kint termett az ágyból, valószínűleg eszébe jutván végre az az eszme, amely körül forogtak idáig rendetlen, szórakozott gondolatai. amint az ágyból kiugrott, rögtön a szekrénye felső lapján álló kis, kerek tükörhöz szaladt. Amibátor a tükörben látszó álmos, ernyedt és meglehetősen kopasz alakja oly jelentéktelen volt, hogy senkinek a szeme meg nem akadhatott volna rajta, mindazáltal ő maga - amint látszott, - teljesen meg volt elégedve mindazzal, amit a tükörben látott.

- Ugyancsak megjárnám, - mondta magában Goljadkin úr, - hogy ha éppen ma támadna valami bajom, például pörsenésem, vagy más efféle kellemetlenség. Egyébiránt egyelőre nincs semmi baj, minden rendben van.

Nagyon megörülvén annak, hogy minden rendben van; Goljadkin úr visszatette a tükröt a helyére, maga pedig - ámbár mezítláb volt és abban a fehér ruhában, amelyben aludni szokott - az ablakhoz futott és nagy figyelemmel keresgetett valamit azon az udvaron, amelyre az ablaka nyílott. Látszott rajta, hogy azzal is teljesen meg volt elégedve, amit az udvaron tekintetével fölkeresett; arcán elégedett mosoly látszott. Aztán miután előbb betekintett egy kis előszobába, a hol az inasa, Petruska tartózkodott és így meggyőződött, hogy Petruska nincs ott, lábujjhegyen az asztalhoz ment, kinyitotta annak egyik fiókját s egy régi, megsárgult papiroshalmaz közül kihúzott valami rongyos, zöld tárcát, óvatosan kinyitotta azt és figyelmesen; élvezettel nézett annak legbensőbb, legrejtettebb fiába. Valószínű, hogy a zöld, szürke, vörös és egyéb színű értékjegyek csomagja is igen barátságosan nézhetett Goljadkin úrra, mert ez ragyogó arccal tette maga elibe az asztalra a kinyitott tárcát és nagy megelégedettsége jeléül erősen dörzsölgette a kezét. Végre kivette az ő örömét, az állami bankjegyek csomagját s tegnaptól számítva századikszor nekilátott azok megolvasásának, gondosan megcsusszantva minden darabot a hüvelyk- és mutatóujja között.

- Hétszázötven rubel bankóban, - végezte be a számlálást, félig suttogva; - hétszázötven rubel... jelentékeny összegecske. Kellemes összeg, - folytatta remegő, a megelégedettségtől némileg meggyengült hangon; miközben összeszorította markában a csomagot és jelentősen mosolygott; - nagyon kellemetes summa. Bárkinek is kellemetes summa. Szeretném azt az embert látni, akinek ez a summa jelentéktelen summa volna!

Ekkora summa messzire viheti az embert... De mi ez? - gondolta tovább Goljadkin úr, - hol van Petruska?

És még mindig ugyanabban az öltözékben másodszor is benézett az előszobába. Petruska még mindig nem volt ott, mindössze egy szamovár pöfögött, zsörtölődött, köpködött a földre állítva, minduntalan azzal fenyegetődzve, hogy kifuttatja a forró vizet és az ő érthetetlen nyelvén bizonyosan azt fecsegte gyorsam, hogy „vegyetek már föl innen, jó emberek, hiszen már fölforrt egészein a vizem."

- Az ördög szánkázza meg! - gondolta magában Goljadkin úr, - az a rest kutya képes az embert türelméből kiforgatni; ugyan hol csavaroghat?

Méltó haragjában kiment az előszobába (amely voltaképpen egy folyosószerű kis hely volt, a végében ajtóval a tornácra), egy kissé kinyitotta a kivezető ajtót s meglátta a szolgáját egy csomó cseléd között. Petruska valamit beszélt, a többiek hallgatták. amint látszott, sem a beszéd, sem annak a tárgya nem tetszett Goljadkin úrnak.

- Ez a semmire való képes az embert, kivált az urát egy garasért eladni, - gondolta magában és azonnal bekiáltotta Petruskát. S visszafordult ő is, elégedetlenül, szinte haragosan; - sőt el is árult, biztosan elárult, fogadni mernék rá, hogy egy garasért elárult. Nos, mi az?

- Elhozták a bérruhát, uram.

- Vedd fel és gyere be.

Petruska felöltötte a bérruhát, ostobán elmosolyodott és bement az ura szobájába. Az a bérruha a képtelenségig különös volt; zöld, erősen viseltes livré, sűrűn felcifrázva aranyos paszománttal s amint látszott, legalább egy fél rőffel magasabb termetű emberre szabták, mint Petruska. A kezében is paszomántos kalap volt zöld tollakkal, oldalán pedig bőrtokban valami vadászkés-féle fityegett. A kép teljességére említsük meg, hogy Petruska, követve kedvelt szokását, hogy mindig pongyolában, otthonosan járt, ez idő szerint egészen mezítláb volt.

Goljadkin úr körülnézte Petruskát és úgy látszott, meg volt vele elégedve. A bőrruhát bizonyosan sebtiben vásárolták, valami ünnepélyes alkalomra. Észre lehetett venni, hogy a szemle ideje alatt Petruska különös várakozással nézett az urára, rendkívüli kíváncsisággal leste annak minden mozdulatát, ami roppant bántotta Goljadkin urat.

- Nos, hát a kocsi?

- A kocsi is megérkezett.

- Egész napra?

- Egész napra. Huszonöt rubel.

- A csizmát is elhozták?

- Azt is.

- Ostoba! nem tudod úgy mondani, hogy „igenis”?

Goljadkin aztán beparancsolta a teáját, vizet kért a mosdáshoz is, meg a borotválkozáshoz is. Nagyon gondosan végezte a borotválkozást is, mosakodást is, hirtelen felhörpölte a teáját, aztán hozzálátott a fő és végleges öltözködéshez; csaknem teljesen új nadrágot húzott, hozzá igen világos és kellemes virágú mellényt; nyakára tarka selyemnyakkendőt kötött, végre felöltötte egészen új és gondosan kikefélt uniformis-kabátját. Felöltözvén, néhányszor kedvteléssel tekintgetett a cipőire, minden percben fölemelte hol az egyik, hol a másik lábát, gyönyörködött a cipő csinos szabásában s örökösen suttogott valamit magában, néha még kacsintott is hozzá.

Egyébiránt ezen a reggelen Goljadkin úr rendkívül szórakozott volt, mert nem vette észre, hogy Petruska, míg az öltözködésben! segített neki, gyakran vihogott és grimaszokat vágott az ura rovására. Végre megcselekedvén minden szükségest és egészen felöltözvén, Goljadkin úr a zsebébe tette a tárcáját, még egyszer gyönyörködve nézte meg Petruskát, aki időközben felhúzta a csizmáját s így szintén teljesen készen volt, s látván, hogy már nincs semmi tenni való, gyorsan, némi szívdobogással sietett le a lépcsőn. A bejárat elé egy kékre festett s valami címerrel is ellátott bérkocsi-hintó gördült. Petruska összekacsintva a bérkocsissal és néhány ott lebzselő cseléddel, beültette gazdáját a hintóba, aztán ilyesmihez nem szokott hangon s alig bírva fakadozó nevetésével, kiáltott a kocsisra: „hajts!“ erre felugrott a bakra s a kocsi hangos dübörgéssel nekieredt a Nyevszkij-Proszpektnek.

Alig ért ki a kék hintó a kapualjból, Goljadkin úr idegesen összedörzsölte a kezeit s csöndesen, hangtalanul nevetett, mint olyan ember, akinek valamely kitűnő tréfát sikerült elkövetnie s aki maga örül legjobban a tréfának. Egyébiránt pedig a vidámságot mihamar különös aggodalmas kifejezés váltotta fel az arcán. Ámbár az idő hűvös és nyirkos volt, Goljadkin^1 úr a kocsi mindkét ablakát lebocsátotta s figyelmesen kezdte nézegetni jobbra is, balra is a járókelőket, mindannyiszor igen illedelmes és méltóságos magatartást öltve, valahányszor észrevette, hogy nézik.

Amint a Litejmája-utcából befordultak a Nyevszkij-Proszpektre, valamely kellemetlen érzéstől összerázkódott, olyanformán fintorítva el arcát, mint akinek a tyúkszemére hágtak, aztán gyorsan, szinte ijedten bújt el a kocsi legsötétebb szögletébe.

Ennek az oka pedig az volt, hogy két fiatal hivatalnok-társát pillantotta meg. A hivatalnokok, mint Goljadkin úrnak rémlett, szintén nagyon meg voltak lepetve attól, hogy olyan helyzetben látják az ő tiszttársukat, sőt az egyik rá is mutatott az ujjával Goljadkin úrra. Ezen felül úgy tetszett Goljadkin úrnak, mintha a másik nevén szólította volna őt, ami persze éppen az utca közepén nagy illetlenség volt. Hősünk elbújt és nem felelt vissza. Micsoda gyerekek ezek! - gondolta magában, - hát micsoda különös van ebben? Egy ember, aki hintóbán ül; ha valakinek kocsira van szüksége, hát kocsiba ül. Igazán ostobaság! Ismerem őket; gyerekek, akiket még vesszőzni kellene. Nekik csak nyerészkedő játék a hivatal, hogy aztán valahol jól mulathassanak; ez az ő dolguk. Tudnék én mindnyájuknak valamit mondani, de hát minek?

Goljadkin úr be sem fejezte gondolatait és újra egy másik meglepetéstől dermedt meg. Hintája mellett gyorsan iramodott el két csinos kazáni paripa egy kackiás kocsival. Goljadkin úr igen jól ismerte azokat a lovakat. A kocsiban ülő úr véletlenül megpillantotta Goljadkin urat, aki elég vigyázatlanul kidugta a fejét a kocsiablakon s amint látszott: az is nagyon meg volt lepetve e váratlan találkozástól és kihajolván a mennyire csak lehetett, a lehető legnagyobb kíváncsisággal és érdeklődéssel nézett a hintának abba a szögletébe, amelyben hősünk megint elbújt. A kocsin ülő úr Filipovics András volt, annak a hivatali osztálynak a vezetője, amelyben Goljadkin úr mint irodafőnök szolgált. Goljadkin úr látván, hogy Filipovics András őt jól megismerte, hogy úgy nézi őt, szinte méred a szeme s hogy jól elbújni lehetetlen, fülig pirult. „Köszönjek-e vagy sem? Megpróbáljam vagy sem?“ évődött magában kimondhatatlan kínosan a mi hősünk, „vagy úgy tegyek, mintha nem is én volnék, hanem valaki más> aki rendkívül hasonlít hozzám s nézzek úgy, mintha semmi sem történnék? nem én vagyok, nem - s ezzel vége,” - végezte be Goljadkin úr, megemelítvén kalapját Filipovics András előtt és le nem véve arról a szemét. „Én... én... csak úgy” - suttogta magában roppant kínosan, - „én igazán… ez egyáltalában nem én vagyok – ennyi az egész.”

Szerencsére a kocsi hamar elhagyta a hintót, s az osztályfőnök szemének a magnetizmusa is megszűnt. Hanem azért Goljadkin úr még mindig irult-pirult, mosolygott és valamit motyogott magában: „Szamár voltam, hogy megszólaltam - gondolta a többi közt - leghelyesebb lett volna, egész bátran, őszintén és nemesen azt mondani, hogy így meg úgy, Filipovics András, én is hivatalos vagyok az ebédre, s punktum.”

Aztán eszébe jutván, hogy nagy hibát követett el, hősünk elvörösödött, mint a tűz, összehúzta a szemöldökét és haragos, kihívó tekintetet vetett a hintó szemben való szögletébe, mintha azzal a tekintetével egyszerre pozdorjává akarta volna törni minden ellenségét.

Végre valami ihletettségtől megütve, hirtelen a bérkocsikban alkalmazott zsinór után nyúlt, hogy azt megrántva, a kocsit megállítsa és visszaparancsolja a Litejnája-utcára. Ezt pedig azért cselekedte, mert az jutott eszébe, hogy a saját megnyugtatása végett most neki okvetlenül beszélnie kell az orvosával, Ivanovics Keresztéllyel. Ámbátor Ivanovics Keresztéllyel is csak futólagosan volt ismerős, a mennyiben csak egyszer, a múlt héten volt nála valami jelentéktelen baj miatt, de azt gondolta, hogy hiszen a doktor is olyan, mint a gyóntató pap; - titkolózni előtte ostobaság volna, az pedig aztán az ő dolga, hogy paciensét jól kiismerje.

„De jó lesz ez így?“ - kérdezte magától hősünk, mikor a Litejnája-utcának egy ötemeletes háza előtt a hintót megállíttatta, - „jó lesz-e ez így? illendő-e? Egyébiránt - folytatta magában Goljadkin úr, mialatt a lépcsőn fölfelé haladt, nehezen pihegett és a szívére szorította a kezét, minthogy az a szokása volt a szívének, hogy minden idegen lépcsőn erősebben dobogott, - „egyébiránt hiszen ez az én dolgom s itt megítélni való semmi sincs... Titkolózni pedig ostobaság volna. Majd úgy teszek, mintha semmi különös járatban nem volnék, csak éppen erre menet betértem. A többi az ő dolga.“

Ilyen gondolatok között ért fel Goljadkin úr a második emeletre és megállt az 5-ik számú lakás előtt, amelynek ajtaján egy rézlemez volt megerősítve a következő felírással:

RUTÉN SPITZ IVANOVICS KERESZTÉLY,
orvos-doktor és chirurgus

Hősünk megállván, igyekezett arcára illedelmes, fesztelen és a mennyire lehet, nyájas kifejezést ölteni és a csengettyűzsinór felé nyúlt. Hanem akkor hirtelen az jutott eszébe, hogy nem volna-e jobb, holnap eljönnie? hiszen most egyelőre valami sürgős szükség nincs reá. De minthogy e pillanatban valakinek a lépése zaját hallotta a garádicson, ismét megváltoztatta iménti szándékát és határozott eltökéléssel becsöngetett Ivanovics Keresztélynél

2. fejezet

Rutenspitz Ivanovics Keresztély doktor úr igen egészséges, bátor, már éltesebb ember volt, sűrű, már szürkülni kezdő szemöldökkel és pofaszakállal, kifejezésteljes, szikrázó tekintettel, amellyel – úgy látszott – magával is el tudott volna űzni minden betegséget – végül pedig egy igen előkelő rendjellel. Ezen a reggelen a rendelőszobájában ült egy igen kényelmes karosszékben és reggeli kávéját iszogatta, melyet maga a doktorné hozott be neki; szivarozott és időnként recepteket írt a pácienseinek. Megírva utolsó rendelvényét is egy öreg emberke számára és kikísérve az öreg uracskát egy mellékajtón, Ivanovics Keresztély visszaült a helyére, várva a következő pácienst. Ekkor lépett be Goljadkin.

Amint látszott, Ivanovics Keresztély egyáltalában nem is óhajtotta Goljadkin urat látni, mert hirtelen elkedvetlenedett és akaratlanul is valami különös, lehet mondani, elégületlen kifejezést nyert az arca. Minthogy pedig Goljadkin úrnak az volt a szokása, hogy mindig éppen akkor esett ki a sodrából, amikor valakivel szóba kellett állnia a dolgában, így most is, nem készülve el az első frázissal, mely ilyen esetekben mindig a megbotló köve volt neki, nagyon zavarba jött, valamit motyogott – talán bocsánatot kért – aztán, nem tudva, hogy mit tegyen tovább, fogott egy széket és leült, de eszébe jutván, hogy kínálás nélkül ült le, rögtön érezni kezdte az illetlenséget, s igyekezett jóvá tenni a világban való jártasság ellen elkövetett hibáját és gyorsan fölkelt kínálás nélkül elfoglalt helyéről. Aztán eszébe jutott és homályosan megjegyezte, hogy egyszerre két ostobaságot követett el, hirtelen egy harmadikra határozta el magát, tudniillik mentegetőzni próbált, mosolyogva dadogott valamit, elpirult, megzavarodott, jelentősen elhallgatott és végül mégis csak leült és most már föl sem kelt, csak minden eshetőségre biztosította magát azzal a bizonyos kihívó tekintettel, amelynek azt a szokatlan hatalmat tulajdonította, hogy egyszerűen pozdorjává töri minden ellenségét. Ezen kívül ez a tekintet teljesen kifejezte Goljadkin úr függetlenségét, vagyis világosan mondta, hogy Goljadkin úr csak úgy... egészen olyan, mint akárki más s hogy az ő háza minden esetre a falu szélén van.[1] Ivanovics Keresztény köhintett, krákogott, mintegy annak jeléül, hogy ő mindezt helyben hagyja s kérdő, fürkésző tekintetet vetett Goljadkin úrra.

- Én, Ivanovics Keresztély, másodszor is háborgatom önt - kezdte Goljadkin úr mosolyogva. - s most másodszor is bátorkodom az ön kegyességét kikérni.

Goljadkin úrnak láthatólag nehezére estek a szavak.

- Hm! - szólalt meg Ivanovics Keresztély, egy gomolyag füstöt bocsátva lei a száján és letéve szivarját az asztalra, - de önnek a rendelethez kell magát tartania; hiszen megmondtam önnek, hogy változtatni kell eddigi életmódján; egy kis szórakozás... nos, látogassa gyakrabban a barátait és a társaságokat, aztán ne vessen meg néha egy kis bort sem. Forogjon vidám társaságokban.

Goljadkin úr még mindig mosolyogva sietett megjegyezni, hogy ő azt hiszi: ő is csak olyan mint más, hogy rendes otthona van, hogy neki is vannak olyan szórakozásai, mint másoknak... hogy természetesen ő is látogathatja a színházakat, mert neki is módjában áll ez, mint bárkinek; hogy nappal a hivatalban van, esténként pedig otthon, s hogy ő... izé... Mellesleg azt is megjegyezte, hogy ő - véleménye szerint - semmivel sem rosszabb másoknál, hogy ő otthon kosztol a szállásán és végül, hogy neki van egy Petruskája. Goljadkin úr itt megállt.

- Hm! Nem erről van szó és én nem ezt akartam öntől kérdezni. Én általában azt szeretném tudni, szereti-e ön a vidám társaságokat s mulatságosan tölti-e szabad idejét? Más szóval: melankolikus-e ön vagy vidám?

- Én, Ivanovics Keresztély...

- Hm! - vágott a szavába a doktor, - én csak azt mondom, hogy az ön életmódját gyökeresen meg kell változtatni s némi tekintetben megtörni az ön karakterét. (Ivanovics Keresztély erősen hangsúlyozta a „megtörni" szót s igen jelentős tekintettel tartott vagy egy percnyi szünetet.) Nem szabad a vígabb élettől tartózkodni, el kell látogatni színházakba, klubokba és a borocskától sem kell idegenkedni. Az otthon-ülés káros... önnek semmi esetre sem szabad otthon kotlani.

- Ivanovics Keresztély, én szeretem a magányt, - szólalt meg Goljadkin úr, jelentősen tekintve Ivanovics Keresztélyre és láthatólag keresve a szót, a mellyel gondolatait sikeresein kifejezhesse; - a szállásomon csak én lakom, meg Petruska..., azt akarom ezzel mondani, Ivanovics Keresztély, hogy az az inasom. Azt akarom mondani, Ivanovics Keresztély, hogy én megyek a magam útján, külön úton, Ivanovjcs Keresztély. Én a magam ura vagyok, s amint én gondolom: senkitől sem függök. Különben pedig sétálni is szoktam, Ivanovics Keresztély.

- Hogyan? Vagy úgy! No, de mostanában a sétálás nem kellemes; az időjárás igen rossz.

- Igen, Ivanovics Keresztély. Én ámbátor csöndes ember vagyok, Ivanovics Keresztély, amint azt már - ha jól tudom - szerencsés voltam önnek kijelenteni, de az én utam külön út, Ivanovics Keresztély. Az élet útja nagyon széles... Ezzel én... ezzel én azt akarom mondani, Ivanovics Keresztély... bocsánat, Ivanovics Keresztély, én bizony gyenge vagyok az ékesszólásban...

- Hm! ön azt mondja...

- Azt mondom, Ivanovics Keresztély, hogy bocsásson meg nekem ezért, hogy nem értek az ékesszóláshoz, - mondta Goljadkin úr félig sértődött hangon, kissé kiesve sodrából, - ebben a tekintetben én, Ivanovics Keresztély, nem vagyok olyan, mint mások, - tette hozzá valami sajátságos mosollyal, - sokat sem tudok s nem tudom magamat szépen kifejezni. Hanem ehelyett én cselekszem, Ivanovics Keresztély; igenis: cselekszem, Ivanovics Keresztély.

- Hm! Mi az, hogy ön... cselekszik? - kérdezte Ivanovics Keresztély. Aztán egy kis percnyi szünet állt be. Az orvos sajátságosán, mintha bizalmatlanul nézett volna Goljadkin úrra. Másfelől Goljadkin úr is meglehetős gyanakodással nézte vissza a doktort.

- Én - folytatta Goljadkin úr az előbbi hangján, kissé fölingerülve az Ivanovics Keresztély furcsa makacsságán, - én, Ivanovics Keresztély, a nyugodalmat szeretem, nem a világi zajt. Ott azoknál, a nagy világot értem, érteni kell ahhoz, hogy az ember a parkettet a cipővel vikszolja. (Itt Goljadkin úr egy kissé megcsusszantotta a földön a lábát.) Ott ezt megkívánják és a szójátékokat is megkívánják... ott cifra komplimenteket kell mondani.... ez kell ott. Én pedig ezeket nem tanultam, Ivanovics Keresztély, mindezeket a fogásokat én nem tanultam; nem értem rá. Én egyszerű igénytelen ember vagyok s külső máz én rajtam nincs.

Mindezt persze olyan kifejezéssel mondta el Goljadkin úr, amelyből világosan látható volt, hogy hősünk egy cseppet sem sajnálta azt, hogy ő ily egyszerű ember, hogy afféle fogásokat nem tanult, sőt ellenkezőleg. Ivanovics Keresztély hallgatva e szavakat, a földre nézett, arcán igen barátságtalan grimasz volt látható, s mintha már valamit előre érzett volna, Goljadkin úr tirádája után meglehetős hosszú és jelentőségteljes hallgatás következett.

- Ön, amint látszik, kissé félre kalandozott a tárgytól, - szólalt meg végre halkan Ivanovics Keresztély, - megvallom, hogy nem értettem meg önt egészen.

- Én nem értek az ékesszóiáshoz, Ivanovics Keresztély; volt már szerencsém jelenteni önnek, Ivanovics Keresztély, hogy én nem vagyok mestere az ékesszólásnak, - mondta Goljadkin úr ezúttal éles és határozott hangon.

- Hm!...

- Ivanovics Keresztély! - kezdte újra Goljadkin úr halk, de jelentős hangon, némi tekintetben ünnepélyesen és minden mondat végén megállva, - Ivanovics Keresztély! Mikor én ide bejöttem, azzal kezdtem, hogy bocsánatot kértem. Most ismétlem ezt és újra kérem a kegyességét egy kis időre. Nekem nincs mit titkolóznom ön előtt, Ivanovics Keresztély, ön is jól tudja, hogy én egy jelentéktelen ember vagyok. Sőt, hogy mindent kimondjak, Ivanovics Keresztély, én még tartok is valamit arra, hogy én csak jelentéktelen ember vagyok és nem jelentékeny. Arra is tartok valamit, hogy nem vagyok intrikáns. Nem cselekszem titokban, hanem nyíltan, ravaszság nélkül és ámbátor nagyon is tudnék másoknak ártani, és azt is tudom, hogy kinek és miképpen, de én nem akarom magamat bepiszkolni, Ivanovics Keresztély, és ebben a tekintetben mosom a kezemet. Igenis, Ivanovics Keresztély, e tekintetben mosom a kezemet.

Goljadkin) úr egy pillanatra jelentősen elhallgatott. Különben pedig szelíd lelkesülettel beszélt.

- Én, Ivanovics Keresztély, egyenesen, nyíltan, mellékutak kikerülésével járok, - folytatta hősünk, - mert én a mellékutakat megvetem és másoknak engedem át. Nem akarom megalázni azokat, akik talán nálunknál tisztábbak... t. i. azt akarom mondani, hogy nálunknál és másoknál is, Ivanovics Keresztély, nem akartam azt mondani, hogy önnél. A félszavakat nem szeretem; a mizeráblis kétszínűséget nem állhatom; a szószátyárkodást és mendemondát megvetem. Álarcot csak álarcosbálba öltök, de nem viselem azt minden nap az emberek előtt. Csak azt kérdem Öntől, Ivanovics Keresztély, hogyan bosszulná ön meg az ellenségét, a legádázabb ellenségét, - azt, akit ön olyannak tartama? - fejezte be Goljadkin úr, kihívó tekintetet vetve Ivanovics Keresztélyre.

Ámbár Goljadkin úr mindezt a lehető legértelmesebben, világos meggyőződéssel mondta el, megnyomva minden szót és a legnagyobb hatásra számítva, mégis nyugtalansággal, nagy nyugtalansággal, rendkívüli nagy nyugtalansággal nézett most Ivanovics Keresztélyre. Átváltozott egészen a nézése; félénk, bosszús, aggodalmas türelmetlenséggel várta Ivanovics Keresztély feleletét.

De a legnagyobb meglepetésére Ivanovics Keresztély valamit dörmögött az orra alatt, aztán az asztalhoz húzta a székét és meglehetős szárazon, bár udvariasan jelentett ki neki olyanformát, hogy neki az ideje drága, hogy ő ezt nem egészen érti; hogy különben ő - a mennyire tőle függ, - kész segíteni, de mind azt, ami ő reá nem tartozik, mellőzni kénytelen. Erre fölfogott egy tollat, elővett egy darab papirost, kivágott abból egy olyan szelvényt, amilyet az orvosok szoktak használni és tudatta, hogy mindjárt preskribál neki valamit.

- Nem, nincs rá szükségem, Ivanovics Keresztély! Egyáltalán nincs rá szükségem! - szólt Goljadkin úr, fölállva székéből és megfogva Ivanovics Keresztély jobb kezét - Erre itt egyáltalán nincs szükség, Ivanovics Keresztély...

S Goljadkin úr az alatt, míg ezeket mondta, valami különös változáson ment át. Szürke szemei sajátságosán megvillantak, ajkai reszkettek, arcának minden izma, testének minden porcikája megmozdult. Egész testében reszketett. Goljadkin úr csak állt, állt, mintha maga sem bírna magával, mintha valami ihletet várna a továbbiakra nézve.

Erre aztán különös jelemet következett.

A kissé bosszankodó Ivanovics Keresztély egy pillanatra mintha odanőtt volna a székéhez, és egészen megzavarodva, merev tekintettel nézett Goljadkin úr arcába, aki éppen úgy nézte őt vissza. Végre Ivanovics Keresztély fölállt, kissé belekapaszkodva Goljadkin úr uniformisának a szárnyába. Néhány másodpercig álltak azután mind a ketten mozdulatlanul, de nem véve le egymásról a szemeiket. Erre aztán szokatlanul különös módon történt meg Goljadkin úr második mozdulata is. Ajkai megremegtek, álla rángatódzott és hősünk egész váratlanul sírva fakadt. Zokogva, fejével integetve, jobb kezével a mellét verve, bal kezével pedig szintén megfogva az Ivanovics Keresztély otthonkájának a bojtját, szólni akart, valamit rögtöni kinyilatkoztatni, de nem bírt egy szót sem szólni. Végre Ivanovics Keresztély magához tért meglepetéséből.

- Térjen magához, üljön le! - monda, igyekezvén Goljadkin urat leültetni.

- Nekem ellenségeim vannak, Ivanovics Keresztély, ellenségeim; gonosz ellenségeim vannak, akik vesztemre törnek, - felelt Goljadkin úr félénken és suttogva.

- Ugyan! Hát aztán! Föl se kell venni az ellenségeket. Rájuk se kell hederíteni. Üljön, üljön le, - folytatta Ivanovics Keresztély, végkép leültetve Goljadkin urat a karosszékbe.

Goljadkin úr végre leült, le nem véve tekintetét Ivanovics Keresztényről. Ivanovics Keresztély rendkívül elégedetlen arccal kezdett föl- és lejárni a szobában. Sokáig nem szóltak.

- Hálás vagyok ön iránt, Ivanovics Keresztély, nagyon hálás és mind nagyon jól érzem azt, amit ön most én értem cselekedett. Holtomig el nem felejtem az ön jóságát, Ivanovics Keresztély, - mondta Goljadkin úr és sértődött tekintettel kelt föl az asztaltól.

- Ugyan, hagyja el! Kérem: hagyja el! - felelt meglehetős szigorú hangon Ivanovics Keresztély a Goljadkin úr szavaira s újra visszaültette a helyére. - Nos, mi hát az? Mondja el, hogy micsoda kellemetlensége akadt önnek? - folytatta Ivanovics Keresztély, - s micsoda ellenségekről beszél ön? Mi baja történt?

- Nem, Ivanovics Keresztély; jobb, ha ezt most nem bolygatjuk, - felelt Goljadkin úr, lesütve a szemét, - jobb, ha ezt egy időre elhalasztjuk..., más időre, mikor majd minden kivilágosodik s lehullván néhány emberről az álarc, valami kiderül. Most pedig egyelőre, azok után, ami köztünk történt..., ön is beláthatja, Ivanovics Keresztély... Engedje meg, Ivanovics Keresztély, hogy önnek jóreggelt kívánjak, - mondta Goljadkin úr, most már határozottan és komolyan fölkelve a helyéről és a kalapja után nyúlva.

- Nos, amint akarja... hm! (Egy percnyi csend következett.) - Én. az én részemről... hiszen ön tudja, hogy ami én tőlem függ... és én a legőszintébben kívánok önnek minden jót.

- Értem önt, Ivanovics Keresztély, értem; már tökéletesen értem önt. Mindenesetre bocsásson hogy háborgattam önt, Ivanovics Keresztély.

- Hm!... Nem, én nem azt akartam önnek adni. Különben, ahogy akarja. Az orvosságokat használja úgy, mint eddig...

- Folytatni fogom az orvosságokat úgy, ahogy ön mondja, Ivanovics Keresztély, folytatná fogom... s ugyanabból a patikából fogom hozatni... Mai nap már a patikárusság is fontos dolog, Ivanovics Keresztély...

- Mi? Hogy érti ön ezt?

- Igen egyszerűen, Ivanovics Keresztély. Azt akarom mondani, hogy mai napság a világ úgy halad...

- Hm!...

- És hogy nem csak a patikárus, hanem akármelyik ficsúr is fennhordja az orrát a tisztességes ember előtt.

- Hm! Hogy érti ezt ön?

- Én, Ivanovics Keresztély, egy bizonyos emberről beszélek... egy közös ismerősünkről, például, mondjuk: Szemjonovics Vladimirről...

- A...

- Igen, Ivanovics Keresztély, s én ismerek némely embereket, Ivanovics Keresztély, akik nem igen tartják magukat ahhoz a szabályhoz, hogy legalább néha igazat mondjanak.

- Á... Hogy-hogy?

- Hát csak úgy. Egyébiránt ez nem idetartozó dolog; némelykor igen jó lében tudják feladni a tojást.

- Mi? Mit feladni?

- A tojást, jó lében, Ivanovics Keresztély; ez orosz közmondás. Tudják például, hogy mikor alkalmas az idő, valakinek jó napot kívánni. Vannak olyan emberek, Ivanovics Keresztély.

- Jó napot kívánni?

- Igen, Ivanovics Keresztély, jó napot kívánni, mint cselekedte azt a napokban egy jó ismerősöm.

- Egyik jó ismerőse! á! hogy-hogy? - kérdezte Ivanovics Keresztély, figyelmesen nézve Goljadkin úrra.

- Igen, egy jó ismerősöm gratulált egy másik jó ismerősömnek az előléptetéséhez, az asszesszorsághoz. Szó szót adott. „A legőszintébben gratulálok önnek az előléptetéséhez, Szemjonovics Vladimír, - azt mondja, - s annál inkább örülök, mert mostanában, mint azt az egész világ tudja, vénasszonyok kezdenek szerepelni s varázsolni.”

Itt Goljadkin úr ravaszul biccentett a fejével és hunyorgatva nézett Ivanovics Keresztélyre.

- Hm! Ezt mondta?...

- Ezt mondta, Ivanovics Keresztély, ezt, s a közben ránézett Filipovics Andrásra, meg a mi kedves Szemjonovics Vladimirünk leányára. Hát mi közöm nekem ahhoz, Ivanovics Keresztély, hogy ő asszesszorrá lett? Mi közöm nekem ahhoz? Aztán még mikor meg is akar házasodni, mikor még - engedelemmel legyen mondva, - a tej sem száradt meg a száján. Azt mondta biz az... „Gratulálok, Szemjonovics Vladimir“ - azt mondja. No, most már mindent elmondtam, engedje meg, hogy távozzam.

- Hm...

- Igein, Ivanovics Keresztély, ismétlem: engedje meg, hogy távozzam. De hogy egy csapással két legyet üssek, mikor a vénasszonyokat említette, én oda fordultam Olszufjevna Klárához (mert az eset tegnapelőtt, Ivanovics Olszufijnál történt), aki éppen egy románcot énekelt igein sok érzéssel és azt mondtam neki: „nagyon szép érzéssel méltóztatott a románcot énekelni, kisasszony, csakhogy nem önzetlen szívvel hallgatják ám önt.“ S ezzel arra céloztam, Ivanovics Keresztély, világosan arra céloztam, hogy most nem ő benne, hanem sokkal messzebb keresik a...

- Á! és erre mit mondott a fiatal úr?

- Citromba harapott, mint ahogy mondani szokták.

- Hm!

- Igen, Ivanovics Keresztély. Magának az öregnek, Ivanovics Olszufijnak is megmondtam; mondok: tudom, mivel tartozom önnek, teljes mértékben meg tudom becsülni az ön jóságát, amellyel ön engemet úgyszólván gyerekkorom óta elhalmozott. De - mondok - nyissa ki a szemét, Ivanovics Olszufij. Nézzen szét. Én magam tiszta bort öntök a pohárba, Ivanovics Olszufij.

- Á! Lám, lám!

- Igen, Ivanovics Keresztély, így áll a dolog.

- S mit szól az öreg?

- Hát mit szólna, Ivanovics Keresztély. Nyammog; hogy ez, hogy az: én is jól ismerlek, - azt mondja - meg hogy a nagyságos úr erényes ember s azzal vége. Mit mondjak még? Örömében egészen meghibbant.

- Á! Igazán?

- Igein, Ivanovics Keresztély. Ilyenek a vén emberek. Az egyik lába már a sírban van, amint mondani szokták, mégis asszonyos mendemondákkal bíbelődik.

- Á, mendemondákat mond?

- Igen, Ivanovics Keresztély, mendemondát csináltak. Belé ártotta magát a vén medve is, meg az öccse is, összesúgtak a vénasszonyokkal és kifőztek valamit. S mit képzel ön? mit találtak ki, hogy egy embert megöljenek?

- Megöljenek egy embert?

- Igen, Ivanovics Keresztély, hogy megöljenek, hogy erkölcsileg megöljenek egy embert. Elhíresztelték... én még mindig az én közeli ismerősömről beszélek.

Ivanovics Keresztély a fejével biccentett.

- Elhíresztelték a rovására... Bevallom, Ivanovics Keresztély, hogy szinte reszketek, mikor erről a dologról kell beszélni.

- Hm!...

- Elhíresztelték, hagy az a bizonyos már egyebütt kötötte le magát házasság végett, hogy már másnak a vőlegénye... S mit képzel ön, Ivanovics Keresztély, kié?

- Nos?

- Egy szakácsnőé, egy kifőzőnéé, egy közönséges német asszonyi állaté, a kinél kosztolni szokott; a helyett, hogy kifizette volna annak a kosztbért, fölajánlja neki a kezét.