Fordította

Farkas Veronika

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jennifer Dupee: THE LITTLE FRENCH BRIDAL SHOP

Text Copyright © 2021 by Jennifer Dupee

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Borítóterv© Michael Storrings

Borítókép© Charlotte Machin/Stockimo/Alamy;
© stevebphotography/Getty; © nikiabuida/Depositphotos

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2022

© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978-615-6414-25-0

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Takács Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Mandl Orsolya

Édesanyám,
Kathe Hill Dupee emlékére

I. RÉSZ
ŐSZ

ELSŐ FEJEZET

A ház, egy tekintélyes, téglából emelt, koloniál stílusú épület, egy füves domb tetején állt, amelynek széles oldalában kecses szilfák és platánok nőttek az apró tengerparti városka, Kent Crossing keleti oldalán, Massachusetts északi partvidékén. Ahogy ott tornyosult a magasban, egyik oldalon a tengerpartra nézve, a másikon a csendes, kompakt kis főutcára, elég baljós benyomást keltett, olyat, mintha őrizgetne valamit. Nem csoda, gondolta Larisa. Még senkinek nem szólt, de azért jött, hogy előkészítse a házat az eladásra. Aznap, szombaton futott be a vonata Bostonból. Késő délután érkezett meg, és céltudatosan masírozott végig a belvároson – ami igazából csak a főutcából állt –, baloldalt Duffy barkácsboltja, Antonio Olasz Péksége és a Sunshine száraztisztító, jobboldalt pedig a St. John episzkopális templom, Shea kocsmája és a kis francia menyasszonyiruha-bolt, majd az útját a két beállóhelyes benzinkút mellett folytatta, hogy utána rögtön leforduljon az Elmhurstbe vezető kanyargós, meredeken emelkedő kis kocsifelhajtóra. A kulcsot markolászva, amit az ingatlanjogász küldött neki a FedExszel, pár pillanatra elidőzött az esküvői szalon kirakata előtt, hogy alaposan megnézze a főhelyen kiállított ruha abroncsos szoknyáját és elefántcsontszín szaténfűzőjét a próbababán, ami mindkét kezét széttárta, miközben kissé felszegett fejéből, továbbá az egész testtartásából sugárzott egyfajta magabiztos elegancia.

– Én soha nem megyek férjhez – jelentette ki Larisa, mielőtt kezében a bőröndjével folytatta volna az útját. Ez őszintén szakadt ki belőle, minden keserűség nélkül. Annak ellenére, hogy a következő nyáron már negyvenéves lesz, nem a férjhez menés töltötte ki a gondolatait. Nem volt benne az az égető vágy, mint némelyik általa ismert nőben, hogy diadalittasan az oltárhoz masírozhasson, és a közhelyes elvárásoknak megfelelve összekösse valakivel az életét, amíg a halál el nem választja őket. De a Brenttel folytatott utolsó vitájának következményei miatt – azok után, amiket a férfinak mondott, azok után a megbocsáthatatlan dolgok után – az egyedülálló státusza hirtelen kezdett sokkal véglegesebbnek tűnni. És most, miközben a ház felé közeledett a domboldalnak az óceán hullámait idéző emelkedőin és lejtőin, hirtelen némi szomorúság futott végig rajta, röpke vágyakozás arra, hogy a dolgok rendeződjenek. De persze, magyarázkodott maga előtt, mindig el szokta kapni a nosztalgia, amikor hazatér – nem a konkrét gyerekkori otthonába, amelyben a szüleivel élt, hanem ide, a szülővárosába, és abba a házba, ami mostanáig Ursula néni tulajdonában állt.

Miközben lassan felfelé lépegetett a meredek kocsifelhajtón, szorosabban markolta a kulcsot, mert úgy érezte, mintha a ház őt bámulná. Az a hatalmas szilfa, amelyről az épületet elnevezték, ott nyújtózkodott mellette, szürkésbarna és karcsú ágait úgy nyújtogatva, mint amikor egy nő elfordítja a nyakát, hogy megnézzen valamit. Meghallotta a hátsó kert mögött és a ház bal oldalán elterülő óceán zúgását és morajlását. Megérezte a só illatát a levegőben, és az apja jutott eszébe, ahogy kisétál a sziklameredély szélére, hogy lenézzen a tengerre a szakadék peremét szegélyező japán rózsák gömbölyű bimbói és koronaszerűen széttáruló szirmai közül, amelyek erős, édes illata tavasszal és nyáron folyamatosan betöltötte a levegőt.

– Rosa rugosa – énekelte az apja mindig, a cserje latin nevére célozva. – Itt nincs Rosa rugosa. Ő meg ki lehet?

Larisa kislány korában kuncogva előreszaladt ilyenkor, lecsípett egy-egy virágot, és beszívta finom illatukat. De mostanra rég elmúlt a tavasz, és bár érezte az óceán illatát és a permetét is az arcán, a japán rózsák már elvirágoztak. A levegőben csak a nedves avar dohos szaga szállt, amelybe kéményfüstök hamujának aromája keveredett. Larisán, miközben a tájat nézte és szimatolgatta, némi elégedettség suhant át, ahogyan ősszel oly gyakran, amikor arra gondolt, hogy vörösesbarna haja milyen szépen beolvad a színesedő levelek közé; a lombok vörösesnarancs és arany árnyalatai éles kontrasztban álltak az ég élénkékjével. De a levegő akkor is kicsit túl hűvösnek tűnt számára, a kellemesnél hidegebbnek, ezért összébb húzta magát a teveszínű gyapjúkabátja alatt.

A küszöbön egy pillanatra megtorpant. Furcsa érzés töltötte el attól, hogy most először érkezik ide anélkül, hogy apja nagynénje üdvözölné. Persze a temetés után is visszatért ide a többiekkel, de akkor nagyon más volt a hangulat. Ursula néni, aki kilencvenhat éves korában hunyt el, teljes életet élt. Csendben távozott az élők sorából, álmában, nem kellett hónapokig fájdalmakat elviselnie, nem szenvedett, nem törte el a csípőcsontját, nem kapott tüdőgyulladást. Úgyhogy a halotti tor hangulata tiszteletteljes volt, de messze nem olyan komor, mint lehetett volna. Mindenki megjelent – a szatócs, a tót, de még az üveges is –, és mindenki előhúzott a tarsolyából valami sztorit Ursula néniről vagy a saját életének valamelyik lényegtelen eseményéről. Larisának, aki a kanapé karfáján üldögélt a szülei mellett, nehezére esett nem nevetnie azon, hogy milyen kiszámíthatóan vidékies ez az egész. Ez a város tele van olyan emberekkel, akik egész nap csak csefegnek, mondta mindig Ursula néni. A családja ilyenkor kijavította, hogy biztosan arra gondolt, hogy csevegnek. Nem, arra, hogy csefegnek, a csevegés és a fecsegés keverékére. A halotti búcsúztató másból sem állt, mint az időjárásra, a frissen aszfaltozott útra, illetve a közlekedési lámpára tett megjegyzésekből, amit végre felállítottak a nagy kereszteződésben. Sőt, a témaválasztás egészen a könyvtár alá kerülő új csatornarendszerig süllyedt, amelynek az 1910-es eredeti csöveit összetörték az épület mellett kihajtó juhar gyökerei. Ezek annyit csefegtek, hogy már abba sem tudták hagyni. Órákon át folytatták – szóba került az új beton padlóaljzat, amit a rendőrségen terítettek le, a városháza mennyezetébe vágott tetőablakok, a főutcára telepített tűzcsapok és az a mókuscsalád is, amit ki kellett ebrudalni a történelmi egyesület épületéhez hozzáépített pajtából, mert hát micsoda jelenetet csaptak azok, a mókusok annyira családcentrikusak.

Így ment ez egész délután, kora estig, amíg Larisa szinte zenszerű állapotba került. Miközben lehunyta a szemét, és ledőlt a kanapéra, érezte, ahogy belezuhan a csefegés transzába, belesimul a körülötte zümmögő zsivajba, anélkül szívja magába a duruzsolást, hogy ki tudná venni az egyes szavakat. Utána végre ötöt ütött az előszobában álló óra, és az emberek begyűjtötték a tepsijüket és az almás pités táljukat, hogy mintegy vezényszóra elinduljanak haza, vacsorázni. Miután a tömeg megritkult, miután a maradékokat – a sütiket, a felvágott zöldségeket, a szendvicseket – befóliázták, csak azután kapta meg Larisa a gyűrűt: egy szögletesre csiszolt zafírt, amit gyémántok vettek körül, és amit az apja nyomott minden teketória nélkül a kezébe, tisztában lévén azzal, hogy Ursula néni, apai nagynénje, semmilyen szentimentális érzelmet nem táplált a családi ékszerek iránt.

– Azt akarta volna, hogy te kapd meg – jelentette ki.

– Tényleg? – kérdezte Larisa egy félmosollyal, felvont szemöldökkel.

Az apja vállat vont.

– Nos, ki másnak adhatnánk? – Ezzel visszasétált a folyosón a dolgozószobába, és tovább válogatta Ursula papírjait.

Most, ahogy Larisa bedugta a kulcsot a zárba, majd benyitott a súlyos tölgyfa ajtón, és belépett az előszobába, az épület nagyon csendesnek tűnt. Még Ursula néni ízléséhez képest is túl csendesnek. Larisa már csak tudta, mivel ő majdnem minden héten ellátogatott ide, amióta csak betöltötte a tízet, vagyis elég nagy lett ahhoz, hogy már ne legyen idegesítő, egészen tizenhét éves koráig, amikor egyetemre ment. A ház, ami egykor szinte az otthonának számított, most már leginkább csak nosztalgikus gondolatokat keltett benne, olyan hangulatot árasztott, amit sehol máshol nem érzett, és ami egy kicsit az ipari forradalom időszakára, egy kicsit pedig a Clue nevű nyomozós társasjátékéra emlékeztetett. Noha nem volt olyan díszes, se annyira brit, de az elrendezése azt a korszakot idézte: széles csigalépcső vezetett az emeletre, attól balra egy hatalmas nappali terült el, ívelt támlájú kanapéval és egy zongorával, jobbra pedig az elegáns ebédlő nyílt. Az előtér tapétáját pacsirták díszítették, a lépcső alatt egy fürdőszoba bújt meg, az előkészítő konyha falán egy régimódi jégdaráló lógott, továbbá egy rakás fém áfonyás vödör, amit Larisa gyerekkorában a bogyógyűjtő kirándulásain használt a többi környékbeli gyerekkel. Egy éléskamra, egy szennyescsúszda, egy elegáns könyvtárszoba, fémsínen guruló létrával. Sőt, még egy télikert is volt az épületen belül, mint a játékban, egy hatalmas, üvegfalú építmény, ahol Ursula néni általában egymagában üldögélt – lencseszínű szeme fölött feltűzött hajjal –, és quiche-t vagy citromos joghurtot evett, blansírozott spárgát vagy kaszinótojást, olyan dolgokat, amelyek már soha senkinek nem jutnak eszébe. A falakba be volt építve egy csengőrendszer a cselédeknek, és bár Larisa tudta, hogy már nem működik, azért szívesen nyomkodta a gombokat, hogy kiderítse, ugrik-e rá valaki. De soha senki nem jelent meg.

Most felfelé indult a lépcsőn, és a falakat szegélyező bekeretezett fotókon a tekintete összeakadt az elődeiével. Egy zsabós inget és lovaglónadrágot viselő fiatalemberével, akinek huncut mosoly bujkált a szája sarkában. Egy három lányból álló csoportéval, nővérekével, akik mindnyájan lovon ültek, nagyság szerint. Néhány újabb fénykép is keveredett a régiek közé – egy háztetőről fotózott csoportkép egy családi rendezvényről; Larisa fotója, amin Ursula nénit karolta át. Utána jött az egyik kedvence: egy szépiaszínű felvétel ovális keretben, ami kislányt ábrázolt fehér, hosszú, buggyos ujjú ruhában, két kezét szépen összefonta az ölében, nyugodt képet vágott, és zuhatagszerű hajában egy hatalmas masnit viselt. Larisa úgy képzelte, hogy pont olyan vörös lehet a haja, mint az övé. A tekintete visszasiklott a lovon ülő három lányra, akiknek már kezdett megmutatkozni a felnőtt arcuk. Elgondolkozva megállt. Az ő családja erős nőkből állt. Olyan nőkből, akik visszafogottan és virágnyelven beszélnek, de mégis mindig megszerzik, amit akarnak. Amikor Ursula néni felhívta, és elsóhajtotta magát, hogy milyen kár, hogy hetek óta nem látta Larisát, az azt jelentette, hogy Larisa azonnal tegye tiszteletét. Amikor Lydia nagymama, aki sokkal fiatalabban hunyt el, mint nála idősebb sógornője, megjegyezte vacsora közben, hogy unokatestvérének, Edwardnak milyen jó az étvágya, az azt jelentette, hogy a férfi a túlzott falánkság bűnébe esett. Vajon ő is erős nő? Larisa ezt nem tudhatta. De miközben bejárta a házat, végighúzta az ujját a réz ágyrudakon, megpöckölte a függönyrojtokat, tenyerébe vette az üveg papírnehezékeket, egyvalamit biztosra vett: hogy ő akkor is képes erősnek mutatni magát, ha nem az.

Miközben visszasétált a földszintre, ismét végigfuttatva a tekintetét a falon, egy pillanatra megállt a szülei fotója előtt, elnézve, ahogy a kezüket összefonva lépnek ki a templomból az esküvőjük napján, ugyanolyan mélyen, szerelmesen nézve egymás szemébe, ahogy azóta is. Az apja elegáns nyári öltönyt viselt keménykalappal, az anyja klasszikus, hosszú ujjú ruhát, szabad kezében egy szerény kis csokrot szorongatva.

Larisa nagyot nyelt. Az anyukámat akarom, gondolta, majd azonnal meg is rótta magát gyerekes vágyakozásáért. Nagyon távolinak tűntek számára a szülei, és nem csak fizikailag. Édesanyja évek óta időskori demenciával küszködött, és leszámítva a New Hampshire-i nyugdíjas közösségük némi segítségét, az apja egyedül látta el. Larisa tudja, hogy részben ő tehet erről a távolságról. Nem látogatja a szüleit olyan gyakran, ahogy tehetné; nem nyújt nekik annyi támogatást, mint illene. De egyszerűen nem akart szembenézni azzal, hogy tényleg ez történik. Nem bírta volna elviselni az anyja leépülésének a látványát, azt, ahogyan dadogva keresi a szavakat. Az anyja, aki mindig is olyan gondoskodó, olyan rátermett volt. Larisát elöntötte a harag, amiért neki – Larisának – nem maradt senkije, aki gondoskodna róla, önmagán kívül. Utána azonnal belehasított a bűntudat. Még szerencse, hogy az apja olyan türelmes, olyan kedves. Larisa soha nem lenne képes úgy gondoskodni senkiről, ahogyan ő teszi. De ez nem is az ő dolga, nem igaz? Ő az anyja gyereke, nem a házastársa.

Maga mögött hagyta a fényképeket, és az ebédlő felé vette az irányt. A tapéta láttán ismét elmosolyodott, mint mindig: a komor, sötétkék hátteret szemrehányóan hátranéző homokszínű és fehér fácánok ismétlődő mintázata díszítette. A fácánok olyan bugyutának tűntek, ahogy megtorpantak lépés közben, hogy mindig nevetésre késztették Larisát. De rögtön lefagyott az arcáról a mosoly, amikor befordult az étkezőbe, és észrevette, hogy a tűzhely felett egy jókora sáv levált a tapétából, és úgy fityeg, mint egy rajzfilmkutya nyelve.

– A fenébe – suttogta. Ez pont azok közé a feladatok közé tartozott, amelyekkel, amikor még jól volt, az anyjával együtt szoktak megbirkózni, egyfajta anya-lánya csináld magad keretében. Felújíthatnák a házat, és ideköltözhetnének. De nem, ez túl kemény dió ahhoz, hogy egyedül belevágjon. Jobb, ha csak a legszükségesebb dolgokat hozza rendbe, azután eladja az egészet. Úgyhogy miután felállt egy székre, és minden eredmény nélkül megpróbálta visszanyomkodni a papírt a helyére, magához vette a holmiját, elindult kifelé, és ismét lebattyogott a domboldalon Duffy barkácsboltjába, hátha ott talál tapétaragasztót.

Már majdnem odaért, amikor a tekintete ismét megállapodott az esküvői szalon kirakatában álló próbababán. Megállt, és bekukucskált az üvegen. Ekkor már azt is észrevette, hogy a modell körmeit halvány rózsaszín franciamanikűr díszíti, kecsesen megemelt gyűrűsujját pedig egy hamis gyémánt. Larisa felkuncogott, de valami mégis átvette felette az uralmat, az a huncut, csintalan oldala, ami mostanában, nagy meglepetésére és örömére, elkezdett a felszínre törni. Hát nem lenne jó móka, gondolta, ha pusztán a hecc kedvéért megnézné azokat a ruhákat? Ha pár pillanatra úgy tenne, mintha ő lenne az a próbababa, vagy akár a saját édesanyja, még a betegsége előtt, amikor lefelé szökellt annak a templomnak a lépcsőjén? Hogy érezheti vajon magát az ember egy ilyen ruhában?, töprengett. Azt gyanította, hogy ő olyan nevetségesnek, affektáltnak és túlcicomázottnak találná magát, mint egy páva. De senkinek nem kell megtudnia, hogy nem gondolja komolyan. Lesz hozzá mersze? Mély levegőt vett, és elmosolyodott magában. Igen, lesz.

Szóval Larisa keze így került a kilincsre, miután eldöntötte, hogy pusztán önmaga szórakoztatására talán mégis be kellene mennie oda, hogy felpróbáljon pár ruhát, már csak a hecc kedvéért is. Miért is ne, mi más dolga van? A tapéta megvárja. Úgyhogy belépett a boltba, erre csilingelni kezdett egy kis csengő, és mire felocsúdott volna, már ott állt közvetlenül Mrs. Muldoon, a nyolcadikos nyelvtantanárnője előtt, aki egy felírótáblát és egy tollat tartott a kezében, mintha éppen leltárt készítene. Larisa mozdulatlanná dermedt, és pontosan tudta, hogy ez lenne a legmegfelelőbb pillanat a menekülésre. De utána Mrs. Muldoon levette a szemüvegét, és hagyta, hogy az a láncánál fogva a keblére hulljon. Kicsit zaklatott, vagy talán csak értetlen pillantását a reménybeli vásárlóra emelte.

– Elnézést – dadogta Larisa. – Nem számított rám. Gondolom, az ilyen helyekre előre be kell jelentkezni. – Bár csak homályosan rémlett neki az információ, biztosan hallhatta valakitől korábban, hogy Mrs. Muldoon felhagyott a tanítással, hogy esküvői szalont nyisson, ezért messze nem lepődött meg annyira, mint egyébként tette volna, amikor a volt tanárnője szemében felismerés csillant, és az idős hölgy eldobta a felírótábláját, hogy a nyakába ugorjon.

– Az olyan helyi lakosoknak, mint Larisa Pearl, dehogy kell! – búgta neki. – Drágám, hogy vagy? Hallottam, hogy talán visszajössz, és az áldóját, milyen jól nézel ki! Larisa Pearl az én üzletemben! Ne ácsorogj már ott, gyere beljebb!

Larisa előrébb lépett, és megállt a helyiség közepén. Az üzlet kicsi volt, négyzet alapú, a végében egy vitrin, a falai mentén pedig végig vállfákon lógó menyasszonyi ruhák, amelyek némelyike hosszú volt, és sikkes, mások buggyosak és muszlinosak, sőt pár törtfehér is akadt. Az egyik sarkot az örömanyáknak és koszorúslányoknak szánt kollekciók kapták – bordók, lazacrózsaszínek, türkizkékek –, míg egy másikban változatos fátylak kellették magukat: csipkések, csíkozottak, mintásak.

– Hát, igazából nem tértem vissza – próbált meg Larisa kibontakozni Mrs. Muldoon öleléséből.

– Timmy O’Leary mondta, hogy látta, amikor ma délután leszálltál a vonatról. Együtt kávéztunk ebéd után Antonio pékségében. Rögtön úgy éreztem, ne kérdezd, miért, hogy be fogsz nézni hozzám. Mintha tényleg a jövőbe láttam volna. – Mrs. Muldoon hátralépett, és a kezét csípőre téve Larisára vigyorgott. – Egyszerűen tudtam, hogy meglátogatsz a szalonomban.

Larisa bólintott, de nagyon vigyázott, hogy semmilyen valódi reakció ne tükröződjön az arcán, mert még nem tudta, hogy tényleg rögtön ki akarja-e teregetni a lapjait.

– Ezek a ruhák mind franciák? – kérdezte, miközben körülnézett.

Mrs. Muldoon csak legyintett, mintha egy bogarat akarna elhessegetni.

– Jaj, nem, az csak egy trükk arra, hogy becsalogassam az embereket az ajtón.

Pár pillanatig tétován álltak ott egymással szemben, miközben Larisa végignézett a teljes kínálaton az üzlet egyik sarkától a másikig.

– Milyen sok ruha – jegyezte meg, mert nem tudta, mi mást mondhatna.

Mrs. Muldoon függőlegesen maga elé tartotta mindkét tenyerét, és fel-le mozgatta őket, mintha egy járművet próbálna megállítani.

– Nehogy pánikba ess. Ez elég nyomasztó tud lenni. De ne aggódj, biztos, hogy találok valamit a nagy napodra. Különleges tehetségem van ahhoz, hogy ráhibázzak a tökéletes ruhára.

– Nem, nem… – kezdett volna tiltakozni Larisa, de Mrs. Muldoon félbeszakította.

– Larisa Pearl férjhez megy! – énekelte egy helyben ugrálva középmagas sarkú cipőjében. – Larisa Pearl férjhez megy!

– Hát, igazából nem, csak kíváncsi lettem a ruhákra – próbálta meg Larisa kijavítani, de az idős hölgy meg se hallotta.

– Hoztál magaddal kombinét? És pánt nélküli melltartót?

Larisa csak bámult, azon gondolkozva, hogyan menthetné ki magát ebből a helyzetből, de Mrs. Muldoon ismét csak legyintett.

– Ne aggódj, van itt néhány kölcsöndarab. – És mielőtt még Larisa tiltakozni kezdhetett volna, Mrs. Muldoon már be is terelte a vitrin mellett nyíló kis folyosóra, ami egy túlméretezett próbafülkébe vezetett, a kezébe nyomva a kölcsönfehérneműt és egy frottírköntöst.

– Vedd fel ezeket, én meg mutatok pár ruhát. Hoztál újságkivágásokat olyan stílusokról, amelyek tetszenek?

Larisa megrázta a fejét.

– Semmi gond. Mutatok egy válogatást.

És mielőtt még Larisa észbe kaphatott volna, már benne is volt ebben a színjátékban, le is vette a csizmáját és a pamutszoknyáját, hogy magára húzza a csipkés melltartót. Van valami furcsán és megtévesztően intim abban, gondolta, miközben ott állt majdnem meztelenül, ha az ember az alsóneműjében – vagyis inkább valaki másnak az alsóneműjében – mutatkozik olyasvalaki előtt, aki szinte idegen számára. Úgyhogy csak állt ott a kapott melltartóban és kombinéban, és hagyta, hogy magával ragadja Mrs. Muldoon lelkesedése. Végül is, mi baj lehet ebből, gondolta.

– Mindig is arról álmodoztam, hogy megtervezem magamnak a tökéletes esküvőt – jegyezte meg –, de nem gondoltam volna, hogy az otthonomhoz ilyen közel találok egy menyasszonyiruha-szalont. – Ez persze nem volt igaz. Larisa soha nem álmodozott semmilyen esküvő megtervezéséről, tündérmeseszerű menyegzőről pedig semmiképpen; alig jutott eszébe bármi ilyesmi. Miért csinálja ezt? Nem tudta a választ, de abbahagyni sem bírta. Halványan sejtette, hogy konfliktuskerülésből enged, mint oly sok mindenben, de nem csak ezért ment bele a játékba. Örült a haladéknak, amit kapott, a menekülőútnak. Rendkívül felszabadítónak tűnt számára eljátszani önmagának ezt a változatát.

– Nos, nagyon okos dolog volt tőled, hogy vártál, édesem – szűrődött be Mrs. Muldoon hangja a próbafülkébe. Larisa hallotta, hogy vállfákat tologat, és ruhákat vesz le róluk. – Az én Sallym, az isten áldja, boldog a maga öt gyerekével (akik közül ketten már kamaszok!), de húsz kilót szedett fel magára, és részmunkaidőben utazási ügynökként dolgozik. Ez van, ha az ember túl korán megy férjhez.

Larisa bólintott. Még emlékezett Sallyre, egy évfolyamra jártak középiskolában. Barátoknak számítottak, vagy valami olyasminek; volt pár közös órájuk, és időnként egy asztalnál ebédeltek.

Mrs. Muldoon bedugta a fejét a próbafülkébe, és lepakolt néhány ruhát a fal mellé tolt rojtos ottománra. Felsegítette Larisát egy kis zsámolyra, ami a tükörrel szemben állt.

– Neked viszont milyen alakod van még mindig! Pont olyan, mint bálkirálynő korodban.

Larisát kicsit felzaklatta, hogy Mrs. Muldoon még emlékszik azokra az időkre, amikor ő bálkirálynő lett a KC középiskolában. Már el is felejtette, mennyire jól szigetelnek ezek a kisvárosok, hogy meg tudják őrizni a múltat. Mindig is szégyellte ezt a bálkirálynős dolgot, nem is sejtette előre, hogy megválasztják. Aránylag népszerű volt ugyan, belegondolva, de nem az a típus, aki részt vesz a sportrendezvényeken, diáktanácsi helyekért indul, vagy bálokat, autómosásokat és osztálykirándulásokat szervez. Ő komolyabban vette a tanulást, mint a többi gyerek, és csendesebb is volt.

De még mielőtt reagálhatott volna, Mrs. Muldoon feltartotta neki az első ruhát, és intett, hogy bújjon bele. A felsőrésze anyagában mintás volt, hamis tollakkal díszített szoknyája a viselője bokáját verdeste, és az egész halvány barackszínben játszott. Larisának egy strucc formájú marionettbábu jutott eszébe, amit évekkel korábban látott egy vidámparkban; egy bőrsapkás férfi húzogatta a zsinórjait úgy, hogy a strucc a járdán ugráljon, filcarcán nevetséges, rózsaszín vigyorral.

Mrs. Muldoon gyorsan hangot adott a véleményének.

– Nem hinném, te igen? Egy kicsit túl sok Zsa Zsa, és nem elég Gabor, ha érted, mire gondolok.

Larisa nem értette, de neki sem tetszett a ruha.

Jött a következő – egy csillámporos Hamupipőke-szoknya szív alakú dekoltázzsal és spagettipántokkal. Mrs. Muldoon segített Larisának belelépni, majd felhúzta hátul a cipzárját. Addig rángatta a pántjait és igazgatta a fűzőjét, amíg pont úgy állt a lányon, ahogy neki tetszett. Amikor Larisa megfordult, hogy megnézze magát a tükörben, nem találta különösebben csúnyának a ruhát – talán csak egy kicsit túl fiatalosnak és mindenképpen túl prímabalerinásnak, de az is egy stílus. Mrs. Muldoon is végigmérte.

– Ó, helló… Glinda, a jó boszorkány, nemdebár? Soha nem hagynám, hogy ezt tedd magaddal. És, ha már itt tartunk… drágám, olyan régen nem láttalak. Mit kezdtél az életeddel? Ahhoz kétségem sem fér, hogy fergetegesen sikeres lettél. – Ezzel letelepedett az ottománra, a ruhák közé, állát az öklére támasztva, a könyökét a térdére, és várni kezdte, hogy Larisa levetkőzzön.

– A Sotheby’shez kerültem – válaszolta Larisa homályosan. Valójában nemrég rúgták ki onnan, bár ezt még nem sikerült teljesen felfognia. – Az Ingatlaneladások és Magángyűjtemények részleghez.

Mrs. Muldoon bólogatott, és felmarkolta a levetett ruhát.

– Milyen nagyvilági!

Larisa utolsó öt éve a Sotheby’snél egyáltalán nem a nagyvilágiság jegyében telt. Egyszer felutazott Londonba az éves nagygyűlésükre, de nagyjából ennyi. Ugyanakkor az sem volt ellenére, hogy lendületesnek és dinamikusnak állítsa be a karrierjét.

Mrs. Muldoon felugrott az ottománról, és ismét énekelni kezdett.

– Larisa Pearl férjhez megy, férjhez megy, de férjhez megy! Ó, drágám, úgy örülök ennek.

Larisa mereven elmosolyodott a piedesztálon állva, és ismét átfutott az agyán, hogy tisztáznia kellene a helyzetét. De most már hogyan tehetné, miután ilyen messzire ment? És egyébként is, úgy tűnt, hogy Mrs. Muldoon nagyon élvezi az egészet. Miért is rontaná el az örömét? Leereszkedett a magasból, és hagyta, hogy kicipzározza a ruháját.

A következő három öltözék olyan merev és vastag volt, mint a tojáshab – az első törtfehér szoknyarészének bevarrt hullámai mandulás habcsókra emlékeztettek, a másodikéi a selyemcukorkára, a harmadik hosszú uszályban végződött. Mrs. Muldoon mindegyikkel elvacakolt egy darabig, mielőtt félredobta volna őket, és eközben végig kérdéseket tett fel Larisa nagy napjáról, amelyekre gyakran ő maga adta meg a választ.

– És hol is lesz? Ó, hát persze! A házban – csapta össze két tenyerét az álla előtt csillogó szemmel. – Elmhurstben. Hallottam, hogy rád hagyta szegénykém.

– Hát, nem, igazából a szüleimre, de…

Mrs. Muldoon levegő után kapott.

– Ó, és hogy vannak a szüleid? June és Ward Cleaver.[1] Én mindig is így gondoltam Clarkra és Kittie-re. Olyan boldog volt a házasságuk.

Larisa lelki szemei előtt átsuhant egy emlékkép a szüleinél tett utolsó látogatásából – egy mocskos szivacsé, ami egy félig kipucolt vécében lebegett, mert az anyja gondolatai menet közben elkalandoztak. Szokás szerint az apja vállalta magára, hogy megoldja a helyzetet, miközben ő habozott. Te jó ég, milyen rettenetes gyereke a szüleinek. Mennyire esett volna nehezére eltávolítani egy mocskos szivacsot a vécéből?

– Jól vannak – blöffölte. – Alig érnek rá. Most éppen hegyet másznak a Himalájában. – Azt remélte, Mrs. Muldoon nem vette észre az árulkodó habozását. Nagyon kevés embernek beszélt az anyja betegségéről, és egyelőre nem volt kedve az egész várost beavatni a dologba.

Mrs. Muldoon szerencsére minden fennakadás nélkül továbblépett.

– Azok ketten mindig is olyan aktívak voltak, hogy az csuda!

Clark és Kittie egészen a közelmúltig a környéken éltek, abban a szerényebb, koloniál stílusú házban, amelyben Larisa is felnőtt. Az apja, egy nonprofit szervezetekre szakosodott közösségi jogász, közismert embernek számított a városban. Larisa még emlékezett arra, mennyit találkozgattak a helyi családokkal, milyen sokszor látták őket a templomban. Egy térdveregetés, egy kézfogás. Hogy vagy, Charlie? Ugorj be egyszer egy kávéra. Ismered Kittie-t… mindig akad a sütőjében egy banánkenyér vagy valami hasonló. Hét évvel ezelőtt eladták a házukat, és egy nyugdíjas közösségbe költöztek New Hampshire déli részén. Ezt már évek óta tervezgették, a helyszínt a golfpálya, a fedett medence és a tóparti házhoz való közelség miatt választották, ahova időnként nyaralni jártak. De nem sokkal a költözés után Kittie, aki korábban nagyon is a kezében tartotta a dolgokat, hirtelen egyre több buta kis hibát követett el. A rövid távú memóriája kezdett elsőként kihagyni. Kiment a házból, hogy meglocsolja a virágokat, és megfeledkezett a sütőben lévő vagdalt húsról. Néhány számlát kétszer is befizetett, másokat meg egyáltalán nem. Nem emlékezett, hol hagyta abba a kötést, és úgy találtak rá, hogy körbe-körbe forgatja a kezében az addig elkészült részeket, azt keresve, hol folytathatná. Nem, Kittie már egyáltalán nem tudta úgy ellátni a háztartást, mint korábban. Olyan gyorsan romlott az állapota, hogy az is szóba került, hogy visszaköltöznek Elmhurstbe. Larisa az apjának nem szólt erről ugyan, de egyáltalán nem helyeselte ezt a tervet. Az a ház hatalmas, nem bírták volna kezelni. Nem. Elmhurstöt ki kell pofozni egy kicsit, és utána eladhatják. Tudta, hogy ezen mindenki megdöbben majd, de igazából nem volt más választásuk.

Mrs. Muldoon egy ideig békén hagyta a ruhákat, és minden energiáját Larisa faggatására fordította.

– Mikor lesz? A dátumot kitaláltátok már?

A szeme tágra nyílt, már-már megszállottnak tűnt az örömteli várakozástól. Larisa pedig, látván, mennyire beleéli magát a dologba, csak annyit tudott határozatlanul kinyögni: „Júniusban?” Mrs. Muldoon erre lelkesen összecsapta a kezét.

– Nincs tökéletesebb egy júniusi esküvőnél. Gondolom, a következő júniusra gondolsz, ugye? Akkor már csak… – kezdett az ujjain számolni – …október, november, december… nyolc hónapotok maradt a megtervezésére. – Larisa karjára tette a kezét. – De ne aggódj, az elég lesz.

Majd hirtelen megragadta Larisa kezét – biztosan észrevette Ursula néni gyűrűjét –, és maga felé húzta az ujját, hogy jobban megnézze.

– Ó – áradozott csillogó szemekkel –, a vőlegényednek csodálatos ízlése van!

Larisa úgy érezte, most már tényleg ideje lenne elmagyaráznia, hogy ez Ursula néni gyűrűje, és nem Brent választotta, de Mrs. Muldoon töretlen céltudatossággal folytatta a megkezdett utat.

– Mesélj róla. Ne, várj, hadd találjam ki. Magas, sötét hajú, szemrevaló?

Larisa bólintott.

– Nos, az nem is csoda, ha sikerült olyasvalakit meghódítania, mint te vagy.

Brent nem igazán hódította meg Larisát. A lány két éve találkozott vele, amikor egyszer feljött Elmhurstbe látogatóba. Ursula pedig pont nekikészülődött a délutáni szunyókálásának, amikor Larisa, aki az emeleti folyosó ablakánál állt, meglátta Brentet, aki kötélen lengedezett az öreg szilfán. Korábban is tudta, hogy Ursula néni minden évben megbíz egy kertészt a fák megmetszésével, de még soha nem látta őket munkában. Több mint egy órán át figyelte a férfit észrevétlenül, miközben az felküzdötte magát a lombkoronába, és megfelelő pózba helyezkedett a halott ágak és korhadt kérgek eltávolításához. Teljesen lenyűgözte a kertész munkája, mind az elvi szimbolikája miatt – az élettelen ágak levágása, hogy az új élet helyet kapjon –, mind a precizitás és alaposság miatt, amit megkövetelt. Szinte transzba merülve figyelte, ahogy a férfi a beülőjében manőverezett, fűrészeket és fúrókat húzva fel egy kötélen, egyes ágakat összekötve, másokat hagyva a földre hullani. A kertészt egyáltalán nem lehetett volna magasnak vagy sötét hajúnak mondani. Sőt, jóval köpcösebb volt, mint a legtöbb fickó, akivel Larisa valaha is járt, de sugárzott belőle némi esetlen báj, kócos, szőke haja vége felkunkorodott. Larisa végignézte, ahogy a nap végén összepakol, és csak akkor vett észre egy ottfelejtett szerszámot, ami a fűben hevert, amikor a fickó már elindult a furgonja felé, hogy hazamenjen. Akkor lerohant a lépcsőn, ki a hátsó ajtón, hogy felkapja.

– Várjon – kiabált a kertész után. – Itt felejtette ezt a… ezt a… Mi is ez? – emelte fel a szerszámot, ami kicsit úgy nézett ki, mint egy kézifűrész, csak kisebb volt, és görbe. Fanyelébe a B. U. D. kezdőbetűket vésték.

A fák embere megpördült, és visszament a kocsifelhajtóra.

– Jaj, köszönöm. Ez egy ágvágó fűrész. – Elvette Larisától, és becsúsztatta a szerszámos övén lógó tokba.

– Én Larisa vagyok – mutatkozott be neki a lány. – Maga Bud?

A fickó felnevetett, és végighúzta az ujját a fűrészen sorakozó betűkön.

– Nem, igazából Brent. Brent Dempsey. Azok a nevem kezdőbetűi. Apám vésette rá őket. Ő volt az egyetlen, aki Budnak szólított már kisfiúkorom óta.

Ekkor könnybe lábadt a szeme, és végighúzta az ingujját az arcán.

– Bocsásson meg – tette hozzá, miközben mélyen beszívta, majd kiengedte a levegőt. – Apám már nincs köztünk, de ő tanított meg nekem mindent, amit a fákról tudok. Vannak napok, amikor még mindig fáj.

– Ez természetes – válaszolta Larisa. Nem sok férfit látott, aki ilyen nyíltan ki tudta volna fejezni az érzelmeit, és ez meghatotta. – Annyira sajnálom. Hogyan veszítette el?

– Szívrohamot kapott, amikor tizenkilenc éves voltam. Azóta már több mint tizenöt év eltelt, mégis néha úgy sírok miatta, mint egy kisbaba.

– Ó, az nehéz lehet – válaszolta Larisa. A saját anyja jutott eszébe, akin már megjelentek a betegsége első tünetei. – Biztosan hiányzik magának.

Brent bólintott.

– Egyesek azt mondják, egy olyan hirtelen halál, mint a szívroham, jobb, mint ha végig kell néznünk a szerettünk szenvedését, de én azt kívánom, bárcsak lett volna lehetőségem elbúcsúzni tőle.

Larisa nagyot nyelt. Neki lesz lehetősége elbúcsúzni, miközben a szenvedés egy részét is végig kell majd néznie. És nem tudta biztosan, mennyire kezeli majd ezt jól.

– Hé – válaszolta –, nincs kedve beülni valahova egy kávéra?

Brent szégyenlősen elmosolyodott, és az órájára pillantott.

– Mit szólna inkább egy vacsorához? Rendbe szedem magam, és egy óra múlva visszajövök magáért.

Elmentek vacsorázni, és Brent tovább mesélt arról, hogy milyen volt elveszíteni az apját. Abban reménykedett, hogy egyetemre mehet – elsőként a családjából –, de az apja szívrohama miatt kénytelen volt dolgozni, hogy eltarthassa az anyját és két öccsét. Mivel az anyját nagyon maga alá gyűrte a gyász, gyakorlatilag ő nevelte fel a testvéreit, mesélte. Amikor erről beszélt – arról az űrről, amit az apja hagyott maga után, a kötelezettségekről, amik arra kényszerítették, hogy nagyon gyorsan felnőjön –, nyíltan elsírta magát. Az egész teste rázkódott a zokogástól, és Larisába belehasított, hogy Brent az első férfi, aki képes igazán sebezhetőnek mutatkozni előtte. Úgy érezte, többé-kevésbé érti, min mehetett keresztül, és ebből szökkent szárba az egész kapcsolatuk. Mielőtt még észbe kaphatott volna, már majdnem két éve együtt voltak, és egy két hálószobás lakásban éltek Somerville-ben.

Az elején minden csodálatosnak tűnt. Brent figyelmesen és gondoskodón viselkedett vele; gyakran meglepte azzal, hogy reggelit vitt neki az ágyba, vagy egy csokor virággal, amikor hazaért a munkából. Larisa imádta, hogy ennyire két lábbal áll a földön. Brent soha nem viselt elegánsabb öltözéket a farmernadrágnál és a kockás ingnél, és messze nem volt annyira a teljesítmény megszállottja, mint a lány sok egyetemi ismerőse. Időnként füvezett is egy kicsit, amit Larisa nem nézett olyan jó szemmel, de nem tartotta a világ legmegbocsáthatatlanabb bűnének. És Brent rajongott érte egy olyan időszakban, amikor a lány nagyon vágyott egy kis szeretetre.

– A sors keze – mondogatta a férfi –, hogy aznap találkoztunk. Mintha az apám intézte volna felülről. Ha nem felejtem ott azt a fűrészt, soha nem ismerkedtünk volna meg. Nekünk valamiért össze kellett jönnünk.

Időnként tényleg végzetszerűnek tűnt a dolog, olyasminek, amire Larisának nagy szüksége volt ahhoz, hogy kezelni tudja az anyján elhatalmasodó betegséget. Csakhogy egy idő után fojtogatónak kezdte érezni a férfi szavait. Mi van, ha mégsem kellett volna összejönniük? És mit jelent ez egyáltalán? Léteznek olyan emberek, akiknek muszáj együtt lenniük? Brentet édesnek, érzékenynek ismerte meg, és persze eléggé megkedvelte, de egy kis nyomás hatására azért beismerte volna, hogy a szíve nem teljesen az övé. A férfi szinte túlságosan rajongott érte, olyan bőségesen zúdította rá az érzelmeit, hogy Larisa úgy érezte, ki sem érdemelte őket. Elnyomva, láthatatlannak érezte magát. Még abban sem lehetett biztos, hogy Brent ismeri őt egyáltalán; úgy tűnt, mintha csak egy róla alkotott idealizált képbe szeretett volna bele. És a sorsra való visszatérő hivatkozásai is kezdték zavarni. Brent arra kezdett utalni, hogy lassan vesz egy gyűrűt, és megállapodhatnának; Larisa folyamatosan kitért a téma elől, és időt kért, hogy gondolkozhasson a dolgon. Ez után már a férfi puszta jelenlététől is bűntudatosnak, majd dühösnek kezdte érezni magát, és hamarosan észrevette, hogy folyamatosan feldúlt – nyugtalan –, ha együtt vannak, hogy olyan számára ez az egész, mintha kicsit túl szűk lenne rajta a ruha. Ebből következően a nem sokkal korábbi veszekedésük és az azt követő szakításuk is egy egész évnyi diszharmónia megkoronázása lett. Az apró viták lassanként egyre szaporodtak, és végül már úgy tűnt, mintha minden beszélgetésük veszekedésbe torkollna. Mindketten sokat dolgoztak, és hónapok óta nem feküdtek le egymással, bár Larisa nem tudta biztosan, melyik kezdődött előbb. Olyan sokat dolgoztak vajon, hogy az intimitásra már nem maradt energiájuk, vagy szándékosan dolgoztak sokáig, hogy elkerüljék egymás közelségét, mivel nem akartak szembenézni a köztük támadt szakadékkal? Larisa az utóbbira gyanakodott. Tudta, hogy véget kellene vetnie ennek a kapcsolatnak, csak azt nem, hogy hogyan. Nem akarta összetörni Brent szívét.

Utána egy szép napon, a szüleinél tett különösen nehéz látogatások egyike után – gyűlöllek, mondta neki az anyja váratlanul, minden ok nélkül –, Larisa arra ért haza, hogy a konyhában óriási a rumli, Brent munkásbakancsa és kabátja a padlón hever, és spagettiszósz csorog végig a tűzhely oldalán. Tudta, hogy az ilyesmi nem jellemző Brentre, de ez tűnt az utolsó cseppnek, amitől valahogy kizúdult belőle az összes érzelem és ingerültség, amit addig magába fojtott. Egyszerűen kirobbant belőle a harag. Ő maga sem volt felkészülve arra a feneketlen dühre, ami eluralkodott rajta. Mielőtt még észbe kaphatott volna, már torkaszakadtából káromkodott és szidta Brentet. Felkapta a legközelebbi, keze ügyébe kerülő tárgyat – egy fehér tányért a szárítóról –, és olyan erővel csapta a padlóhoz, hogy a szilánkjai az egész konyhát beterítették. Utána odavágott még egyet és még egyet, miközben Brent csak állt ott tátott szájjal, döbbenten. És a rendetlenség ellenére, amit ezzel teremtett – igen, észrevette a helyzetben rejlő iróniát –, Larisa elképesztően tökéletes felszabadultságot érzett. Ez a veszekedés jellemző volt a kapcsolatuk minden részében megjelenő kiegyensúlyozatlanságra. És nagyon jólesett eltörnie valamit, nagyon kielégítőnek tűntek számára a tiszta, fehér porcelánszilánkok a sáros linóleumon. Te jóságos ég, mennyire unta már, hogy mindig erőt kell vennie magán! És folytatta volna az edények földhöz csapdosását, ha egy pillanatra magához nem tér, és meg nem számolja a megmaradt tányérokat, hogy meggyőződjön arról, miszerint még mindig maradt elég egy nyolcfős vacsorapartihoz. Legyen elég annyi, hogy Brenttel végül szakítottak.

De Mrs. Muldoon szerencsére nem kérdezősködött róla tovább. Előszedett egy újabb készletnyi ruhát, amiket Larisa kötelességtudóan magára húzott, majd az idős hölgy sorra elvetett. Egyik ruha következett a másik után, legalább tucatnyi, amíg Larisa kezdte úgy érezni, hogy az egész délutánt ott kell majd töltenie. A levetkőzés és újra felöltözés aktusa megnyugtató rituálévá kezdett válni számára, és lehetőséget adott neki arra, hogy újra és újra teljesen átalakulhasson. Larisa egy új embert kezdett beleképzelni az összes ruhába. Ez az a Larisa Pearl, akit ismer és szeret? Vagy ez? Hát ez milyen?

Utána, pont, amikor már kezdte felvenni a folyamat ritmusát, és szinte természetesnek tekinteni, elérkezett az utolsó ruha.

– Csak egy maradt – suttogta Mrs. Muldoon egyik lábáról a másikra állva.

Larisa érezte, ahogy egy pillanatra pánik fut végig rajta. Mi lesz, ha ez se lesz jó? Mi lesz, ha kiderül, hogy hiába próbálta fel az összes ruhát, egyik sem passzol hozzá? Jaj, persze, már el is felejtette, hogy igazából nincs szüksége menyasszonyi ruhára. De akkor is, nem azt szokták mondani, hogy meg kell találni a ruhát? Ő soha nem tartozott azok közé, akiket érdekelt volna a ruha. De mégis, mindezek után hogy érezné magát, ha nem találná meg?

Mrs. Muldoon mintha egyáltalán nem aggódott volna. Odavonszolta az ottománt Larisa mögé, és már fenn is termett rajta, hullámcsatokkal teli szájjal. Elegáns kontyba kezdte fonni Larisa haját.

– Néha segít, ha az ember feltűzi a haját. Az teszi teljessé az összképet.

Larisa hátat fordított a tükörnek, miközben Mrs. Muldoon az utolsó ruhát is kivette a védőhuzatból, és segített neki belebújni.

– Ez a tervező a gyöngydíszítéseiről híres. – Ide-oda húzogatta a felsőrészt, lesimította a szoknyát. Némán, önelégült mosollyal igazgatta el Larisán az utolsó öltözéket, miközben a tükör felé fordította a lányt, hogy megnézhesse magát.

Larisa levegő után kapkodott. A ruhának egyszerű, mélyen kivágott, kerek dekoltázsa volt, apró, szürke gyöngyökkel szegélyezett csipkéből. A felsőrész szépen eldolgozva ment át a karcsúsított fűzőrészbe, amit kifinomult virágmintába rendezett henger alakú gyöngyöcskék díszítettek egészen a csípővonalig. A szoknya odáig az alakjára simult, lejjebb pedig tüllfelhővé szélesedett, ami a földet seperte Larisa minden egyes lépésénél, időközben ugyanis járkálni kezdett a ruhában, amikor Mrs. Muldoon kinyújtotta neki a kezét, hogy lesegítse a zsámolyról. A csípőjét ringatva vonult és forgolódott a tükör előtt, a saját mosolygó tükörképét bámulva. Elegánsnak, előkelőnek, méltóságteljesnek érezte magát. Ebben a ruhában volt valami, ami kihangsúlyozta a személyiségét. Ismét sikerült megpillantania önmagát, úgy istenigazából, azt az oldalát, amit már nagyon rég nem látott. Igen, ez az a Larisa Pearl, akit ismer és szeret. Egyszersmind pedig az a Larisa Pearl is, akivé válni akar. Nem, erre egyáltalán nem számított, de a ruha tökéletesnek bizonyult.

Mrs. Muldoon odalépett, és egy könnyű fátylat erősített a feje tetejére. Együtt léptek ki a próbafülkéből, és Mrs. Muldoon tartotta a ruha uszályát, miközben Larisa ünnepélyesen körbevonult az üzletben. Az idős hölgy lassan dúdolni, majd énekelni kezdte a Nászindulót.

– Tá-tátá-tá… dumm, dindidumm…

Igazgatni kezdte a fátylat, legyező alakban széthúzta, hogy könnyedén lebegjen Larisa mögött, miközben ő bejárja a boltot. Több kört megtettek ezen a módon, mielőtt visszamentek volna a próbafülkébe, és fel a zsámolyra, ahol Larisa ismét szembenézett önmagával. A felismerés benyomása egyre erősebbé vált benne. Ahogy ott állt földbe gyökerezett lábbal, és a tekintete találkozott Mrs. Muldoonéval, úgy érezte, mintha aznap először nézne igazán a szemébe. Farkasszemet néztek, az idős hölgy boldogságtól ragyogva, Larisa pedig végtelenül lelkesen.

Amikor már végképp nem bírták a csendet, Larisa volt az, aki megszólalt:

– Larisa Pearl férjhez megy – suttogta, miközben szelíd mosoly terült el lassan az arcán.

[1] A Leave It to Beaver című amerikai tévés sitcom kitalált szereplői. (A szerk.)