NATALIE BARELLI

AZ ÁLLÁSHIRDETÉS

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

The Housekeeper by Natalie Barelli

Copyright © 2019 by Natalie Barelli

Fordította: Róbert Pál

Magyar kiadás © 2022 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – elektronikus, mechanikus úton vagy fénymásolatban – sem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

Borítóterv: © Head Design

Fotó: © Arcangel Images

Borító: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-015-8

MOBI ISBN 978-963-624-016-5

EGY

Egy nagy bőr karosszékben ülök. Olyan kényelmes, hogy a legszívesebben örökre benne maradnék. Szögletes, mintha egyetlen nagy kockából lett volna kifaragva, és amikor végighúzom a kezem a vastag karfa tetején, az az érzésem, hogy még annál is finomabb tapintású, mint amilyennek ránézésre képzeltem. A bőrrel csináltak valamit, hogy már eleve úgy nézzen ki, mint ami kicsit kopott és koros. Farmernadrágnál, azt hiszem, kőmosottnak hívják az ilyet. Azt nem mondanám, hogy az én ízlésem szerint való, de azt el kell ismernem, hogy még életemben nem ültem ehhez foghatóan kényelmes fotelben. Persze belekerül legalább kétezer dollárba, úgyhogy még szép!

Egy pofára várok, állásinterjúra jöttem hozzá. Ez az ő boltja, a Földi Paradicsom Bútoráruház. Nem igazán fűlik a fogam a dologhoz – oké, a fotel tényleg kurva jó –, úgyhogy megpróbálok gyorsan túlesni rajta, aztán húzni a francba, haza.

Már jön is, és egy kicsit rosszallóan ráncolja a homlokát. Hirtelen zavarba jövök, hogy ilyen kendőzetlenül élvezem itt a fotelje kényelmét, és felpattanok. Érzem, ahogy a fülemig elpirulok, miközben kezet nyújtok.

– Helló! Jack vagyok. Mit is mondott, hogy hívják?

– Claire.

Egy kicsit félrebiccenti a fejét, persze csak egészen halványan, és elmosolyodik, mint aki vár még valamire.

– Igen, így hívnak – csiripelem azon a könnyed és önfeledt hangon, amit olyankor használok, amikor azt akarom, hogy kedveljenek az emberek.

De látom rajta, hogy azt gondolja, ez a név nemigen passzol hozzám. Ezt én is tudom. Ezt a kecses és elegáns nevet hiábavaló módon vesztegették rám. Egy Claire magas és karcsú, olyan, mintha áradna belőle a napsütés, nyílt tekintetű, és tele van jóindulattal a világ iránt.

Rám ezek egyike sem igaz. Én annyira nem-Claire vagyok, amennyire ez csak lehetséges. Túlsúlyos vagyok és végtelenül lusta, csúnya a bőröm, a hajam állandóan zsíros, hiába használok is rá akármilyen hajápoló szert. Az egész megjelenésem színtelen. Nyugodtan hívhatnának Charolais-nak, vagy valami hasonlónak. Esetleg Boviniának. April szerint viszont nem is vagyok túlsúlyos, csak egy kicsit lemaradtam az edzőtermi testgyakorlásban.

Jack közben elengedi a kezem, és a magáét diszkréten beletörli a zakója oldalába.

– Rendben, akkor jöjjön velem!

Olykor, ha szakítok egy kis időt a gondolkodásra, amire, ezt készséggel elismerem, ritkán kerül sor, arra gondolok, hogy meglehetősen furcsa vagyok. Nem mindig voltam ilyen, de a körülmények valahogy átbillentettek erre a „másik” oldalra. Innen nézve mindenki más normális és jól eleresztett. Vannak barátaik, eljárnak mindenféle eseményekre, elegáns külvárosokban élnek, vasárnaponként elkísérik a gyerekeiket sportversenyekre, és utána barbecue-partit rendeznek a hátsó kertben. Időről időre vacsorára hívják a barátaikat, és gyöngyöző palackból Chardonnay-t isznak kecses, hosszúkás poharakból, miközben nevetnek egymás viccein. Aztán fölelevenítenek valami közös élményt, és jót vitatkoznak azon, hogy ki emlékszik rá jobban, és az egésznek olyan jellege van, mintha egy epizód lenne a Jóbarátokból. Eközben én csak ülök a szobámban, chipset zabálok, amit jól beletunkolok valami szószba, és megállás nélkül bámulom a Revenge régi évadjait.

Egyetlen barátom van, April. A Craiglisten bukkantam rá, amikor albérletet kerestem.

1 nagyszoba 2 szobás lakásban. SoHo. Rezsi az árban.

A szobám semmi különös, és úgy vélem, nagynak nevezni költői túlzás volt. Annyira nagy, hogy befér egy franciaágy, beszorítva a fal meg egy sminkasztalka közé, és van még benne egy nagy szekrény, az egyik ajtaján hatalmas tükörrel, amit gondosan leragasztottam egy csík tapétával. Az ablak a hátsó udvarra néz, amitől nem vagyok elájulva. Jobb lenne, ha az utcára nyílna, de így legalább csendes. Leszámítva a telet, amikor az ablak alatt lévő olajradiátor olyan hangokat ad ki az éjszaka közepén, mintha valaki nagy kalapáccsal püfölné a csöveket, amitől persze heves szívdobogással riadok fel legédesebb álmomból.

April keményen dolgozik. Humán erőforrás ügyekkel foglalkozó ügyvéd, vagy ilyesmi, talán munkajogász, tököm se tudja, de mindig elfoglalt. Sikerült valahogy megcsípnie egy jelzáloghitelt, amelynek egy részét tulajdonképpen én fizetem. Néha előfordul, hogy pénz helyett elfogad tőlem bizonyos tárgyakat fizetségül, mint például azt a St. Laurent táskát, amit valahonnan elloptam. Neki persze azt mondtam, hogy ajándékba adták, cserébe azért, mert feltöltöttem róla egy fotót az egyik közösségimédia-felületre. Az a kis szakadás a bélésén, ami a kitépett lopásgátló miatt keletkezett, nem izgatta különösebben.

– Te influenszer vagy? – kérdezte álmélkodva, elkerekedő szemmel.

Időnként tényleg aggódom April miatt. Néha olyan naiv, hogy gyerekjáték túljárni az eszén. Ez meglehetősen furcsa, mert jogászként éppen az lenne a dolga, hogy senki se járjon túl az eszén. Csak azért kérdezett rá, mert rengeteget lógok a neten, és olykor hazudok. Egy nap, amikor megkérdezte, mégis mi a csudát csinálok egész nap a képernyő előtt, megmutattam neki néhány más blogger által feltöltött csili-vili képet, és azt hazudtam, hogy azok az enyémek.

Az igazság az, hogy csak hetente két délelőtt dolgozom. A többi napon átlagosan hat-nyolc órán át bámulom a telefonom képernyőjét, és követek másokat az Instagramon. Különös? A fene se tudja. Időnként azzal nyugtatom magam, hogy legalább nem egy sötét pincében élek, és nem a penészt kell nyalom a falról, szóval tulajdonképpen minden rendben. Nem vagyok bolond, csak egy kicsit belezakkantam a netbe.

Az Instagram-függőségem ugyanúgy kezdődött, mint mindenki más internetfüggősége: meg akartam tudni, hogy azok az emberek, akiket valaha ismertem, hogyan boldogulnak az életben. Mi van azokkal a lányokkal, akikkel együtt nőttem fel. Olyanok, akik ugyanolyan luxusban éltek egykor, mint én, akiknek a szülei ugyanazokba a spéci klubokba jártak, ugyanazokkal a privát bankárokkal és bevásárlási tanácsadókkal tárgyaltak, mint az én szüleim. Ezekkel a lányokkal egy helyen töltöttem az iskolai szünetek idejét: télen Telluride-ban, nyáron St. Bartson, a hétvégeket pedig a Hamptonokban vagy Cape Codon. Egészen addig nem ismertem senki mást a világon – amíg végleg ki nem záródtam ebből.

Idővel aztán a régi ismerőseim követése többé vált, mint egyszerű időtöltés vagy hobbi. Ezek a nők az én életemet élték. Odaképzeltem magam a fotóikra, és a saját kivágott arcomat ragasztottam az övék helyére. Elképzeltem magam, hogy én házasodtam össze a férjükkel, vagy azt, hogy én járok jegyben a szexi pasijukkal, aki az egyik legjobb keleti parti egyetemen végzett, és most az apja kockázatitőke-alapjánál gereblyézi a pénzt. Ahogy nekik, úgy nekem is lenne legalább egy gyerekem, óvodáskorú, és ahogy nekik, nekem is lenne valami hihetetlenül fontos és látványos munkám. És persze én is állandóan rettenetesen elfoglalt lennék, de azért remekül boldogulnék a tökéletes életemben, a tökéletes karrieremben, a tökéletes gyerekeimmel. Én azonban nem vagyok elfoglalt, leszámítva azt a két délelőttnyi, meglehetősen kétes elfoglaltságot dr. Lowe rendelőjében, így aztán van időm másokat követni.

Nyilván mondanom se kell, hogy a profilomnak semmi köze sincs hozzám. Ki látna szívesen a követői között egy sajnálatra méltó, szomorú sorsú huszonnégy éves lúzert vagy ki akarna kapcsolatot tartani egy ilyennel? Senki. Az ötvenöt követőm azt hiszi, hogy „szabadfoglalkozású kommunikációs szakember/örök optimista” vagyok. A posztjaimban szereplő képeket innen-onnan ollózom össze, az alteregóm rendszeresen előfordul egzotikus helyeken, a nem létező irodám egyszerűen elbűvölő, a szexi pasim (legalábbis a tarkója) látszik az ágyban, meztelen hát, a további részeket gyűrött lepedők takarják. Hihetetlen, hogy milyen könnyen megy, de tényleg. Pedig semmi erőfeszítést nem teszek bele, hiszen engem csak a régi „barátaim” követése érdekel.

Na szóval, nem, nem vagyok influenszer. De Aprilnek odaadtam a St. Laurent táskát, cserébe egy hónapnyi lakbérért, ami jól jött.

Most is csak miatta jöttem el erre az állásinterjúra. Egyébként leszartam volna az egészet, de az van, hogy April hisz bennem. Nevetséges. Mindenáron ki akar rángatni a nyomorúságomból. Úgy viselkedik, mint egy misszionárius, akit elküldtek egy távoli, idegen országba, hogy terjessze a pozitív gondolkodást. És én vagyok az a távoli, idegen ország.

– Nem akarom, hogy kirángass belőle, April. Jól érzem magam a saját nyomoromban. Tudod, mennyi erőfeszítésembe került ilyen mélyre süllyednem? Miért kéne ezen változtatni?

– Hagyjuk a drámát, jó? Nem is értem, miért nem vagy képes legalább egy ki csit többre értékelni magad. Jól nézel ki, csak annyi kellene, hogy egy kicsit jobban odafigyelsz a bőrödre, és kisminkeled magad. Elmehetnél sétálni mindennap, és pillanatok alatt leadnál pár kilót. Nem ismernél magadra.

– Lelkesítő szónoklásban nagyszerű vagy, April! Miért nem szervezel valami új szektát?

– Elmegy melletted az élet. Szerezz magadnak egy melót, mozdulj ki itthonról, találj magadnak barátokat, majd belejössz.

– Na persze. Van még valahol chips?

A Földi Paradicsom Bútoráruház tulajdonosa April haverja. Mellékesen megjegyezte, hogy új adminisztrátort keresnek, aki szemmel tartja a raktárkészletet, időben kiküldi a számlákat, és – ez volt az, amire April ráharapott – aki gründolja a közösségimédia-kapcsolataikat. Ezért ajánlott engem.

– Ez számodra tökéletes. Te vagy az, akit keresnek.

Egészen belelovalta magát abba, hogy jelentkeznem kellene erre a melóra.

– Már van melóm, April.

– Azt azért nem nevezném ígéretes karriernek, hogy hetente két délelőtt fölveszed a telefont, és belecsacsogsz. Még akkor se, ha elég jól fizet.

April sokszor fennhangon töpreng azon, miként tudok kifizetni havonta 1320 dollárt a lakbérre, amikor mindössze két délelőtt dolgozom egy kis belvárosi orvosi rendelőben. Az igazat megvallva ha megengedhetném magamnak, hogy ne dolgozzam, akkor azt a két napot se vesztegetném erre. De hiába volt a családom valaha jómódú, mára semmi nem maradt abból a pénzből, ezért amikor egyszer benéztem a családi orvosomhoz, hogy felírassak magamnak egy újabb adag antidepresszánst, beadtam a derekam. Az történt, hogy a részmunkaidős délelőttös recepciós sikoltozva felmondott, mert az egyik beteg lehányta a körömcipőjét, így iszonyatos felfordulás volt a rendelőben. „Tudja, mit, dr. Lowe? – szóltam a káosz kellős közepén. – Ma bevállalom, hogy felveszem a hívásokat, maga meg nem kér pénzt a következő öt alkalomért. Nos?” A vége az lett, hogy felajánlotta a melót. Így lettem hetente kétszer reggel nyolctól délig recepciós a rendelőben nyomorult tizenegy dollárért óránként. Délben aztán jön Sally, a váltótársam, és viszi tovább a boltot.

A második hetemen egyszer húsz perccel előbb érkeztem, és megleptem a jó doktort, amint éppen valami Nagy dudák típusú honlapot bámulva kényeztette magát.

– Nyugodtam megfoghatja az enyémet egy százasért – mondtam.

Nagy melleim vannak, és az utóbbi időben nemigen történt velük semmi, ezért arra gondoltam, akár hasznot is hajthatnának. A javaslat lelkes fogadtatásra talált, olyannyira, hogy a heti egyszeri kézimunkázással és cicitapogatással a fizetésem felszökött kétszázötven dollárra. Ugye mondtam, hogy lusta vagyok?

April természetesen mit sem sejt erről az elfoglaltságomról, szóval amikor kijelenti, hogy „minden munkában van valami tiszteletet parancsoló, még a legalja melókban is”, akkor ő csak a diszpécserkedésre utal.

– Annyi mindenre alkalmas lennél, Claire! Nem szeretnél karriert magadnak? Dolgozni egy jobb életért?

– Nem, kurvára nem. Amúgy meg nincs semmi tapasztalatom. Úgy értem, igazi tapasztalatom a marketing terén.

– Ez nem marketinges meló, Claire. Ez egy adminisztrációs poszt, nagyon sok lehetőséggel. Éppen ez benne a jó, hát nem érted? Lehet belőled akár marketinges is, mert tuti, hogy jó lennél abban is.

– Oké, de szerencsére nincs semmim, amit felvehetnék egy állásinterjúra, ergó erről fölösleges is tovább beszélni.

April megrázta a fejét.

– Eltúlzod a dolgokat! – jelentette ki, és mielőtt bármit is csinálhattam volna, beszáguldott a szobámba, és elkezdte kidobálni a ruháimat a szekrényből, egyik a másik után landolt a bevetetlen ágyon.

– Látod, milyen gyönyörű cuccaid vannak, Claire? Mi a francért nem viseled őket soha?

– Mert nem jönnek rám. Rég ki kellett volna dobnom mindegyiket – morogtam, miközben kivettem a kezéből egy ezüstszínű kisestélyit, és határozott mozdulattal visszaakasztottam oda, ahová való, a szekrény mélyébe.

A vége az lett, hogy megegyeztünk egy jól szabott blézerben és egy hozzá passzoló, bő szárú, nagyon apró fekete-fehér kockás nadrágban.

– Ez biztos, hogy az enyém? – vettem kézbe gyanakodva a fogast, amin a blézer volt. Egyáltalán nem tűnt ismerősnek. Lehet, hogy ezt is loptam valahol? – Felejtsd el, April! Nevetségesen néznék ki benne.

– Nem, dehogy. Remekül nézel majd ki. Sugárzik rólad a szakmaiság, de van benned egy kis kihívó él is. Nagyon hatásos.

A lusta emberek általában még makacsak is, ami totál igaz rám. De ha April valamit a fejébe vesz, azt keresztülviszi, ha törik, ha szakad. Végül is sokkal egyszerűbb volt beadni a derekam, mint vitatkozni vele, és azzal nyugtattam magam, hogy úgysincs semmi esélyem, hogy megkapjam az állást.

Most azonban, hogy itt ülök, és beszélgetek Johnnal meg az üzlettársával, Kate-tel, ráébredek valamire. Beletelik némi időbe, de aztán leesik a tantusz. Jól érzem magam. Belém hasít a gondolat, hogy talán, nagyon talán, akár képes is lennék erre a melóra.

– Meséljen egy kicsit magáról, Claire!

Na szép! Még csak az kéne, hogy őszintén beszéljek magamról! Végül is adminisztrációs állásról van szó, a számítógéppel elboldogulok, és a telefonálás sem túl nagy kihívás. A színészkedéshez pedig még tehetségem is van, erre az évek során rá kellett döbbennem, mert annyiszor húzott már ki a csávából. Na mindegy. Tuti, hogy April sok jót regélhetett nekik rólam, mert John meg Kate most azt akarják megtudni, van-e valami elképzelésem a cégük közösségimédia-megjelenésével kapcsolatban. Édes faszom, hát persze hogy van. És figyelnek, odafigyelnek arra, amit mondok, sőt buzgón jegyzetelnek is, kérdeznek, és még hálásak is a javaslataimért. Te jó ég, ezek nevetnek a viccen, amit mondtam! Ettől mindig felbátorodom, és amikor fél órával később távozom, az az érzésem, hogy az állás tulajdonképpen akár szórakoztató is lehetne. Jack és Kate nagyon rendesnek tűntek, és lehet, hogy szerencsésebb lett volna valami másik ruhában jönnöm. Mert az öltözékem inkább olyasvalakire illik, aki karcsú és magas, és akiből árad a magabiztosság. Aki egy valódi Claire. Mert azon valóban jól állna ez a cucc. Rajtam viszont? Hááát… Mint tehénen a gatya.

Amikor kilépek az épületből, épp egy nő halad el előttem, egy kutyát vezetve pórázon. A fekete, zömök szörnyeteg egyből megugat, miközben fröcsköl a nyál a pofájából.

– Coco! Elég! – ripakodik rá a nő, majd elnézést kérő mosollyal rám néz. – Bocsánat, ne haragudjon! Coco! – kiált fel elkeseredetten, mert a nagy dög nekiindul, és a nőben nincs elég erő ahhoz, hogy visszatartsa.

Szinte repül mögötte a járdán, két kézzel a pórázba kapaszkodva, miközben a csinos, rózsaszín Kate Spade táskácska lecsúszik róla, és lepottyan a járdára. Egy másodpercig eljátszom a gondolattal, hogy gyorsan felkapom, és elszáguldok vele az ellenkező irányba, de – leszámítva a nyáladzó szörnyeteg ugatását – elég jó hangulatban vagyok.

– Semmi gond! – kiáltok utána, és az egyik kezemmel még intek is felé.

Végül is Manhattanben vagyunk, az Upper East Side-on. Itt nem tehet úgy meg az ember tíz métert, hogy ne gabalyodna bele valami drága, kézzel varrott, olasz pórázba, aminek az egyik végén egy Diorba csomagolt maca, a másikon meg egy tibeti masztiff liheg.

Mosolyogva köszönetet mond, aztán egyik kezében a táskával, másikban a nyáladzó dög pórázát rángatva fürge léptekkel elvonul egy olyan tűsarkú cipőben billegve, amivel akár dartsot is lehetne játszani. Előveszem a mobilom, és felhívom Aprilt.

– Hogy ment? – ordítja a telefonba.

– Jól. Hol vagy?

– A metróban. Delancey.

Bekanyarodom a Park sugárútra, az állam és a nyakam közé szorítom a telefont, hogy előkotorjam a bérletemet.

Nagyon fülledt az idő, ragadós meleg van, az a fajta, amelyben mindenki próbál legalább egy kis időre bejutni valami klimatizált áruházba vagy középületbe, hogy levegőhöz jusson. Én is izzadok, mint a ló. Ebédidő lévén mindenhol hömpölyögnek az emberek. Lehetetlen úgy haladni, hogy ne ütköznék bele állandóan valakibe.

Hirtelen megcsap egy parfüm illata, és mintha régi emlékeket idézne fel bennem, bár nem értem pontosan, hogy miért és mit. Lehet, hogy a drágaságát, az árában megtestesülő gazdagságot szimatolom?

Pont Alex Moreno szalonjánál járok, a környéken mindenkinek ő a fodrásza. Elegáns nő libben ki. Jó negyvenes, frissen elkészült, vállig érő hajjal, divatos, fémszálakkal átszőtt cuccban. Na, őt nyugodtan lehetne Claire-nek hívni. Önkéntelenül is bepillantok a szalon belsejébe, aztán hirtelen úgy érzem, mintha megállna az egész világ.

Meglátom őt.

KETTŐ

Földbe gyökerezik a lábam, és olyan hirtelen állok meg, hogy valaki belém botlik, erősen megtaszajtva. Megfordulok, és nagyon csúnyán nézek az illetőre. A srác kiveszi az egyik fülhallgatót a füléből, és ő is elég ingerült cöcögő hangokat hallat. Én egy kis vicsorral felturbózott sziszegéssel válaszolok, amitől láthatóan megriad, és inkább széles ívben kikerül, én pedig visszalépek eredeti pozíciómba, és újra ott vagyok a szalon előtt.

– Hallottad, amit mondtam? – szólal meg April hangja a fülemben.

Totál elfeledkeztem arról, hogy még mindig félrebiccentett fejjel állok, és olyan erővel szorítom a fülemmel a telefont a vállamhoz, hogy már sajog a fülkagylóm.

– Szakadozik a vonal, April. Majd otthon beszélünk – felelem végül, és leteszem.

Ezek szerint itt van New Yorkban, Alex Moreno szalonjában. Mondhatnám, hogy nem hiszek a szememnek, de hát látom, tudom, hogy jól látom, és igazam van. Nem mintha felismerném, inkább csak érzem, hogy ő az. Mert a látványára rengeteg emlék tör fel rég behegedt sebek alól.

Az ajtó becsukódik, és jó is így, mert nem szeretném, ha meglátna. Vajon felismerne? Kétlem. Időnként én sem ismerem fel saját magamat. Nem is emlékeztetek arra a vékony, magabiztos kislányra, aki valaha voltam. Annak idején olyan volt a bőröm, mint az alabástrom, és a göndör, szőke hajam a hátam közepéig ért. Most meg zsíros és formátlan. Ha anyám most látna, annak a pénznek a fényében, amit a neveltetésemre és a külsőmre költött, tuti, hogy belehalna. De már rég meghalt, úgyhogy…

Nekem kellene odabent ülnöm, az én hajammal kellene foglalkoznia Alex Morenónak, a sztárok fodrászának, és neki kellene otthon szenvednie a hajával. Neki kellene egy ótvar külsejű kis fürdőszobában behajolnia a lepattogzott zománcú kád fölé, és kenegetni a haját a közepesen karamellbarna Clariol Nice ’N Easyvel, ami persze lecsurog a nyakán, és jól összekeni a pólója hátát.

Odanyomom az arcom a kirakat üvegéhez, de a homokfúvott mintázaton képtelenség belátni. Arrébb megyek egy olyan helyre, ahol több az üveg és kevesebb a minta, és a két kezem két oldalról a szemem mellé szorítom.

Ott van. A nagy falitükörben pillantom meg, és úgy érzem, a szívem apró darabokra hasad. Egy képes magazint lapozgat, a feje egy kicsit előrebiccen. Szebb, mint amilyennek az emlékeimben élt… Valahogy érettebb, teljesebb lett. Van valami abban, ahogy a hosszú, vékony ujjával végigsimítja a szemöldökét. Egy enyhén borostás pasi áll mögötte, és a kezében tartott hajszárítóval köröz a feje körül. A haja időnként úgy repked, ahogy Medusát ábrázolják a régi görögök.

Aztán felnéz. Rám. Összetalálkozik a tekintetünk, és ijedten hátrébb lépek, a lélegzetemet is visszafojtva. Tökmindegy, hiszen hamis Burberry napszemüveget viselek, azt a széles keretűt, és amúgy sem emlékeztetek arra a boldog, tizenhárom éves kislányra, aki egykoron voltam. Mintha csak igazolni akarná ezt az állításomat, minden különösebb reakció nélkül saját magára pillant a szemben lévő tükörben, miközben a fodrász elmélyülten göndöríti, egyes helyeken meg kisimítja a haját. Fogalma sincs arról, hogy ki vagyok.

A sarkon egy kis olasz pékség van, egyetlen kovácsoltvas asztalka és szék árválkodik előtte. Odasietek. Érzem, ahogy megindulnak a hónom alól az izzadságcseppek, és minden bizonnyal nem csak a déli meleg miatt. Ledobom magam a székre, a táskámat az asztalra teszem, és kutatni kezdek benne papír zsebkendő után, hogy letöröljem az izzadságcseppeket a nyakamról. Aztán visszateszem a mobilt a fülemhez, és úgy teszek, mintha telefonálnék, de a szemem a szalon ajtajára tapad.

Mit csinál vajon New Yorkban? Valahol a picsában él, ha jól emlékszem. Valami hideg és vad vidéken, ahol léket vágnak a folyó jegébe, és úgy horgásszák ki az ebédnek valót. Viszont kurva sok pénze lehet, ha megengedheti magának, hogy maga Alex Moreno fazonírozza a haját. És nem fél attól, hogy valaki esetleg felismeri? Rágom a körmöm, aztán olyan erővel rágom a körmöm körüli bőrt, hogy még a vérem is kiserken. Még mindig a fülemnél tartom a telefont, amikor a pékség ajtajában megjelenik egy jól megtermett, fekete hajú asszony fehér köténykében, a két kezét a csípőjére teszi, a fejét egy kicsit dühösen oldalra biccenti, és odamordul:

– Parancsol valamit?

Nem, nem parancsolok. Húzz a picsába.

Nem bámulom tovább a fodrászszalon ajtaját. A telefonomra bökök, és a mozdulattal próbálom magyarázni, hogy várjon, beszélek. Persze eszem ágában sincs öt dollárt elpazarolni holmi túlárazott kávéra. Még akkor se, ha izlandi gleccservízből főzik, és utána átszűrik valami csodafilteren. Már ott tartok, hogy közlöm a pincérnővel, a vőlegényem autóbalesetet szenvedett, és éppen azt akarom kideríteni, melyik kórházba vitték, amikor egyszer csak elhalad előttem.

Persze nem vesz észre, még csak oda se pillant felém. Egy kicsit megigazítja a válláról lógó Chanel táska szíját, miközben megpillantom az ujján csillogó gyémánt jegygyűrűt.

– Nem, köszönöm! – kiáltok oda, azzal zsebre vágom a telefonomat, és a nyomába eredek.

Nem tudom, hová megyünk, és azt se, mennyi ideig tart az út, de ott lépkedek mögötte. Persze lemaradok pár lépésnyire, de csak annyira, hogy ne veszítsem szem előtt. Nem akarok túl közel menni, mert ha hirtelen megáll, akkor nekiütközöm. Jól néz ki, magabiztos, a könnyű nyári szoknya a lépései ritmusában libben hol jobbra, hol balra. Vékony farmerdzsekit visel, rajta még ez is elegáns és stílusos. Hullámos, barna haja a dzseki gallérjánál szétterül, amúgy csak most látom, hogy középen elválasztva hordja. És ahogy a szoknyája, úgy a haja is ide-oda repked, a mozgását követve. Összeszorítom a fogam, és belemélyesztem a körmöm a tenyerembe.

Átmegy a Madison sugárút másik oldalára, és váratlanul megáll a Ralph Lauren bolt előtt. Nincs semmi takarás, ami mögé elbújhatnék. Ha most visszanézne, egyből meglátna, még csak azt se mondhatnám, hogy kolduló élő szobor vagyok. Újra belekotrok a táskámba, hogy előhúzzam a mobilomat, és aztán úgy tehessek, mint aki a képernyőt bámulja. Persze fél szemmel folyamatosan őt lesem. A homloka fölé tolja a napszemüvegét, ami természetesen valódi, márkás cucc, nem olyan hamisítvány, mint az enyém, amit a buszon találtam.

A képernyőn közben megjelenik egy üzenet Apriltől.

„Minden oké?” – olvasom.

Abban a pillanatban ismét elindul. A karórájára néz, amiből arra következtetek, hogy késik valahonnan, mert nagyon megszaporázza a lépteit. Szurkolok, nehogy leintsen egy taxit, bár eltökéltem magam, hogy ha megtenné, azonnal lefényképezem a kocsi rendszámát, hogy később majd betelefonáljak, és valami jól hangzó hazugsággal kiszedjem a sofőrből, hová vitte.

A következő sarkon lévő francia cukrászdát elég jól ismerem, mert normál esetben szoktam itt venni magamnak egy macaront, hiszen enni nagyon szeretek. Most azonban nincs idő erre, úgyhogy a gyomrom kielégítetlenül marad.

Már a Central Park mellett járunk, és szabályosan úszom az izzadságban. Tudom, hogy jobb lett volna szoknyát felvenni ebben a hőségben, de nem vagyok az a szoknyás fajta, legalábbis nem most, ezzel a testtel. Érzem, hogy a combom teljesen beleizzadt a nadrágba.

Bekanyarodik a Keleti 63. utcába, én azonban egyből átmegyek a túloldalra, hogy a gyanú árnyéka se vetülhessen rám, hogy esetleg követem. Megáll a háztömb egyik legszebb épületénél, ami a többi barna téglás épülettel ellentétben egy kicsit vörösesebb színű, és amelynek a legfelső szintjén terasz van. Hirtelen kinyílik a bejárat, és az épület elnyeli.

Régen két háztömbnyire laktam innen. Ez a környék nagyon ismerős, hiszen itt töltöttem a gyerekkorom egy részét, és talán ez a magyarázata annak, hogy ha tudtam, azóta mindig elkerültem ezt a helyet. Évek óta nem merészkedtem feljebb a 34. utcánál.

Várok egy kicsit, hátha kijön, de kis idő elteltével átmegyek, és szemügyre veszem a bejárati ajtót. Semmi névtábla, semmi olyasmi, amiből következtetni lehetne arra, hogy kihez jött. Az egyik kezemmel rátámaszkodom a bejárat szélét díszítő kőre, érzem, ahogy a mészkő apró göcsörtjei belemélyednek a tenyerembe, és olyan erővel nyomom tehetetlenségemben, hogy szinte fáj.

– Jól van? – kérdezi egy hang mögöttem, amire odafordulok.

– Igen, köszönöm szépen – felelem egy idősödő nőnek a lehető legelbűvölőbb hangomon.

Bólint, és továbbmegy.

Valaha olyan életet éltem, ami sokkal szebb és jobb volt, mint az emberek nagy többségéé. Olyan, mint amilyen az efféle barna téglás épületek lakóinak dukál.

Aztán egy nap felbukkant Hannah Wilson, és elrabolta tőlem az életemet.