John Keane

A demokrácia legrövidebb
története

Fordította Bartók Imre

A fordítás alapjául szolgáló mű:

John Keane: The Shortest History of Democracy

Copyright © 2022
John Keane asserts his right to be known
as the author of this work
Originally published in the English language in 2021
by Black Inc., an imprint of Schwartz Books
This edition published by arrangement with Black Inc.

Hungarian translation © Bartók Imre, 2022

Minden jog fenntartva.

A fordítást szakmailag lektorálta: Böcskei Balázs

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-217-2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Hradeczky Moni

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Thomas Dorrington (Extinction

Rebellion Cambridge) fotója alapján Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

C. B. Macpherson (1911–1987) tanár,
a szavak szerény mestere és elkötelezett
demokrata emlékének

A RÉSZVÉTELI
DEMOKRÁCIA
KORA

Kr. e. 2500

az első népgyűlések Szíria-Mezopotámiában

Kr. e. 1500

megjelennek az első, gyülekezetek által irányított köztársaságok az indiai szubkontinensen

Kr. e. 1450

a mükénéi kultúrához tartozó tárgyi leleteken felbukkannak a damosz és damokoi szavak

Kr. e. 1100

létrejönnek a föníciai népgyűlések

Kr. e. 650–600

a görög népgyűlések szárba szökésének időszaka

Kr. e. 507

az athéni demokratikus átmenet kezdete

Kr. e. 460–370

Démokritosz, a nevető demokrata

Kr. e. 336

Demokratia, a demokrácia istennője megjelenik egy márványból faragott athéni törvénytáblán

Kr. e. 260

a makedón csapatok eltiporják az athéni demokráciát

A KÉPVISELETI
DEMOKRÁCIA
KORA

Kr. u. 600 körül

az iszlám, egyúttal a vakíl hagyományának (mások jogi, kereskedelmi és vallási képviseletének intézménye) születése

930

a Feröer-szigeteken és Izlandon létrejönnek az elso helyi népgyűlések

1188

Spanyolország északi térségeiben megalapítják az első parlamenteket

1215

a szabadságjogokat biztosító Magna Carta aláírása

1414-1418

a konstanzi zsinat, ahol a püspökök közösen választanak pápát

1600

The Divine Covenants – skót presbiteriánus mozgalom a zsarnokság ellen

1644

megjelenik John Milton Areopagitica című műve
a sajtószabadság védelme

1649

I. Károly király nyilvános kivégzése
a rövid életu angliai köztársaság kezdete

1765

D’Argenson márki az „igazi” demokráciát képviseletként határozza meg

1776

az Amerikai Függetlenségi Nyilatkozat megszületése
az önálló köztársaság létrejötte

1789

a francia forradalom
XVI. Lajos kivégzése

1791

Thomas Paine rendkívüli népszerűségnek örvendő Az ember jogai című művének megjelenése

1820-as évek

a többpártrendszer megjelenése
a caudillók (katonai és politikai vezetok) megjelenése Latin-Amerikában

1835-1840

Alexis de Tocqueville klasszikus, kétkötetes Az amerikai demokrácia címu művének megjelenése

1835-1840

az anonim és titkos választás bevezetése

1890-es évek

a nők is szavazati jogot kapnak Új-Zélandon, Dél-Ausztráliában, Coloradóban, Utah-ban, Idahóban, illetve Kanada bizonyos részein

1900

Uruguay korai jóléti államreformjai

1920-1939

a képviseleti demokrácia elpusztítása a lila zsarnokság, a katonai diktatúra és a totalitarizmus által

1939

a második világháború kezdete

AZ ELLENŐRZŐ
DEMOKRÁCIA
KORA

1945

az Egyesült Nemzetek Szövetségének létrejötte
Reinhold Niebuhr The Children of Light and the Children of Darkness (A fény és a sötétség gyermekei) címu művének megjelenése

1948

Az emberi jogok egyetemes nyilatkozatának elfogadása

1950-es évek

az új indiai alkotmány (1950. január 26.) és az első demokratikus választás (1951 októberétol 1952 februárjáig)

1960-as évek

polgárjogi hálózatok, ülosztrájkok és közösségi iskolák
a feminizmus újjáéledése, a kisebbségek jogai melletti és egyéb szociális mozgalmak

1972

Ausztráliában és Új-Zélandon megjelennek az elso zöldpártok

1974

szegfűs forradalom Portugáliában

1989

bársonyos forradalom Közép-Kelet-Európában
a Szovjetunió összeomlása

1990-es évek

Nelson Mandela kiszabadul a börtönbol (1990. február 11.),
az apartheid vége (1994. április 27.)
a liberális demokrácia globális diadalának ünnepe

2000-es évek

populista eloretörés Brazíliában, Olaszországban, Lengyelországban, Mexikóban és más országokban
új zsarnoki rezsimek megerosödése Kínában, Oroszországban, Törökországban és Szaúd-Arábiában

2020

koronavírus-járvány
a svéd V-Dem Institute jelentést tesz közzé a demokrácia globális támogatottságának számottevő csökkenéséről

BEVEZETÉS

Milliók teszik fel manapság az egyre kínzóbbá váló kérdést: mi történik a demokráciával, azzal a politikai rendszerrel, egyúttal életmóddal, amelyről egészen mostanáig azt lehetett hallani, hogy az egész világon győzelmet aratott? Miért pedzegetik egyre többen, hogy a demokrácia visszaszorulóban van, sőt esetlegesen a kihalás fenyegeti? Valóban el kell ismernünk, hogy az emberek nem ok nélkül aggódnak a demokrácia sorsa miatt.

Három évtizeddel ezelőtt még úgy tűnhetett, hogy a demokrácia intézménye szent és sérthetetlen. A nép valódi hatalommal rendelkezett. A nyilvánosság önkénnyel szemben kifejtett ellenállása számos esetben alapvetően más irányba terelte a történelmet. Katonai diktatúrák omlottak össze, és sikeresen lebontották az apartheidet. Bársonyos, majd tulipános, őszirózsás és narancsos forradalmakra került sor. Politikai haszonlesőket tartóztattak le és fogtak perbe, akiket nemritkán fogságban ért a halál, de az is előfordult, hogy helyben kivégezték őket.

Csakhogy manapság már zavarosabban fest az összkép. Fehéroroszországban, Bolíviában, Mianmarban, Hongkongban és másutt a békésen tiltakozó állampolgároknak ismét letartóztatásokkal, bebörtönzéssel, bántalmazással és akár halálos ítélettel kell szembenézniük. A demokraták másutt is mintha védekezésbe kényszerültek volna. A nyilvánosságban eluralkodott a meggyőződés, hogy a világ teljességgel kifordult önmagából, és az egyébként hagyományosan kiemelt jelentőséggel bíró demokratikus államok, mint amilyen India, az Egyesült Államok, Nagy-Britannia, Dél-Afrika vagy Brazília, a növekvő társadalmi egyenlőtlenségeknek, a lakosság elégedetlenségének és a kormányzati intézmények nehézkességének vagy éppen teljes csődjének köszönhetően máris a szakadék szélén táncolnak.

Egyre többen aggódnak amiatt, hogy a demokráciát aláássa a demagóg vezetők iránti fanatikus támogatás, netán a megfigyelési kapitalizmus, a pandémia, Kína felemelkedése, vagy az olyan, Putyinhoz hasonló zsarnokok színre lépése, akik a demokrácia nyelvét beszélik ugyan, ám szemernyit sem törődnek annak alapvető eszméivel. Mindeközben a témáról folyó diskurzus többnyire a kedélyeskedés és az óvatos szkepticizmus medrében csordogál: sokan mondják, hogy a demokrácia bajairól és esetlegesen bekövetkező haláláról való beszéd nem több, mint melodráma – felfűtött sopánkodás olyasmi miatt, amiről pillanatokon belül ki fog derülni, hogy csupán átmeneti időszak, és nem jelent egyebet strukturális átrendeződésnél.

A demokrácia legrövidebb történetét is ezek a súlyos kérdések és kétségek inspirálták, amelyekre a könyv összetett választ igyekszik adni: miközben gyakorlatilag a bolygó összes létező demokráciája az 1930-as évek óta tapasztalt legsúlyosabb válságát éli, továbbra sem állíthatjuk, hogy a korábbi sötét időszak ismétlődne meg a szemünk láttára. Kétségkívül igaz, hogy a gazdasági folyamatok és a geopolitikai erők ismét előnybe kerültek a demokrácia szellemiségével szemben. A világot 2020 elején térdre kényszerítő járvány is sokat rontott a helyzeten, ahogyan egy évszázaddal korábban a spanyolnátha is tette. A régi mondás, miszerint a hétköznapi emberek semmit sem érnek, és a demokrácia csupán álca, amit a gazdagok találtak fel a maguk érdekeit szem előtt tartva, részben igaznak tekinthető, ahogyan azt sem tagadhatjuk, hogy egyre inkább teret nyernek a keménykezű intézkedések, és széles körben elterjedt a kiábrándult állampolgárok megfigyelése. Az Egyesült Államok fokozatos hanyatlása, a korábbinál jóval magabiztosabb Kína újbóli megjelenése a világpolitika színpadán, továbbá a Szovjetunió és az arab térség egykori zsarnokságai helyén maradt zűrzavar mellett aligha mondhatjuk, hogy békés és megnyugtató időket élnénk. Ennek ellenére a kor, amelyben élnünk adatott, éppen azért olyan zavarba ejtő és aggasztó, mert olyannyira különbözik a korábbiaktól.

Egy reménykeltő történet

Ahhoz, hogy megértsük korunk sajátosságait, először is komolyan kell vennünk és alaposabban meg kell értenünk a múltunkat. De miért van erre egyáltalán szükség? Miért, hogy az elmúlt dolgokra való emlékezés nem egyszerűen a hasznunkra válhat, de egyenesen létfontosságú ahhoz, hogy hitelesen újragondoljuk a demokrácia sorsát a 21. század aggasztó éveiben? A legkézenfekvőbb válasz szerint a történelem jelentősége elsősorban abban áll, hogy amennyiben nem tudunk tisztába kerülni a múltunkkal, úgy óhatatlanul félreértjük a jelenünket. Elvétjük a lényeges dolgokat, és képtelenek vagyunk azokat a saját helyükön kezelni. Ezzel szemben, ha a múlt felé fordulunk, bölcsebbé válhatunk, és azokat a kihívásokat és nehézségeket is könnyebben tudjuk majd értelmezni, amelyekkel a jelen szembesít bennünket.

De van itt még valami. Ez a karcsú kötet nem titkoltan azt a célt is maga elé tűzi, hogy az olvasóban csodálatot ébresszen a demokrácia iránt. Nem az elmúlt idők iránti nosztalgiáról, csupán önmagukért való történeti érdekességek számbavételéről van szó tehát, hanem egyfajta odüsszeiáról, amely során számos váratlan fordulat vár ránk – a demokrácia születésének, felnövekvésének és olykor csúfos bevégződésének története tele van lenyűgöző pillanatokkal. A könyv végigköveti a demokrácia történetét meghatározó hosszú folytonosságokat, a fokozatos átalakulásokat, a zűrzavaros eseményeket és a hirtelen változásokat. Tekintettel leszünk a múltban bekövetkezett drámákra és kudarcokra, amikor a demokrácia intézménye megsemmisítő csapást szenvedett el, vagy éppen democídiumot követett el. Kitérünk majd néhány talányos kérdésre is – például hogy jellemzően miért női alakban személyesítették meg a demokráciát –, és ezzel kapcsolatban alighanem néhány meglepő válasszal is tudunk majd szolgálni. Mindeközben néhány ortodox elképzelés valóságtartalmának is alaposabban utánajárunk.

A történelem olykor be tud csapni bennünket. A könyv ennek szellemében búcsút int az ismert közhelynek, hogy a demokrácia az ókori Athénban született volna meg, ahogyan annak az elfogult, széles körben elterjedt meggyőződésnek is, miszerint a korai iszlám az égvilágon semmit sem tett volna hozzá a demokrácia intézményeinek szellemiségéhez. A demokrácia világtörténetének tételéből indulok ki, vitatva többek közt Samuel P. Huntington nagy hatású, de korlátozott érvényességgel bíró tételét, miszerint nemzedékünk legfontosabb politikai fejleménye az olyan, amerikai típusú liberális demokráciák „harmadik hullámának” megjelenése, amelyeket elsősorban az 1970-es évek dél-európai eseményei hívtak életre. A könyv emellett bemutatja, hogy a demokrácia miért sokkal több az időszakos „szabad és tisztességes” választásoknál – mint Huntington véli –, és miért lehetséges, hogy az 1945 után létrejövő ellenőrző demokrácia új típusa ennek az intézménynek jóval következetesebb formáját testesíti meg, mint a korábbiak – és teszi azt mind a mai napig.

Egyvalamit mindenesetre nem kíván nyújtani ez a könyv, mégpedig katasztrófák komor történetét. Azzal, hogy tekintettel vagyunk a demokrácia kudarcaira, nem a kétkedőknek és a zsarnokoknak kívánunk muníciót szolgáltatni, és nem is azt szeretnénk sugallni, hogy a demokrácia esetében a bukás szükségszerű. Alapvetően egyetértek a francia klasszicista tudós, Nicole Loraux tételével: a demokrácia történetét elsősorban annak ellenségei írták meg, mint azt például a görög történész és katonai vezető Thuküdidész (Kr. e. 460–400) vagy éppen a firenzei diplomata és politikai gondolkodó Niccolò Machiavelli (1469–1527) esetében láthatjuk. Ez a könyv az említettekkel szemben a demokrácia mellett foglal állást, ugyanakkor nagyon is igyekszik tekintettel lenni a témát övező illúziókra és előítéletekre, és ellentartani annak a veszélynek, hogy a történelemből egy nagyszabású szemfényvesztést teremtsen, amelyet az élők szembefordíthatnak a holtakkal. A demokráciának azonban nincs szüksége emlékezet-rendőrségre. Ez a rövid könyvecske természetesen nem gondolja magáról, hogy kimondhatná a végső szót a témában, mégpedig éppen azért, mert alaposan szembenéz annak múltjával, ahogyan azt sem gondolja, hogy előre megjósolhatná annak eljövendő sorsát. Az alább következő oldalakat sem bolondos derűlátás, sem pedig dogmatikus pesszimizmus nem járja át – azt azonban megengedik maguknak, hogy megőrizzenek valamit a demokráciát övező reményekből.

A demokrácia melletti dacos elköteleződés, amely meghatározza ezt a kis könyvet, elsősorban az elhunytak emlékéből meríti erejét.

A 2020. novemberi amerikai választások előtt az ázsiai-amerikai művész, Amanda Phingbodhipakkiya (1992–) a MoveOn nevű civil érdekvédő szervezettel karöltve olyan posztereket készített, amelyek az álhírek és a dezinformáció veszélyeire hívták fel a figyelmet, egyúttal szavazásra biztatták a kiábrándult választópolgárokat, és arra emlékeztették őket, hogy továbbra is érdemes harcolni azért, hogy ne csorbulhasson a választójoguk

A könyv megírása során számos olyan, részben már elfelejtett figura is inspirációt jelentett számomra, akik egykor a demokrácia asztalánál falatoztak, italoztak, nevettek, sóhajtoztak, sírtak, sőt meg is haltak érte. Olyan, akár a távoli múltban élő személyek, akiknek a szavai és a tettei máig emlékeztetnek rá bennünket, hogy a demokrácia, amennyiben helyesen és alaposan fogtuk fel a lényegét, továbbra is az emberiség leghatékonyabb eszköze arra, hogy elejét vegye a hatalommal történő aljas visszaéléseknek. A könyv számos régi intézmény és eszme homályba vesző eredetére, egyúttal a kortárs világban betöltött jelentőségére is kitér, többek közt tárgyalja a népgyűlések általi kormányzás intézményét, a nők, a munkások és a felszabadított rabszolgák szavazati jogának kérdését, illetve a titkos szavazás, az esküdtszéki bíráskodás és a parlamenti képviselet problémáját. Bizonyára azok is találnak valami érdekeset ezeken az oldalakon, akiket elsősorban a politikai pártok, az időszakos választások, a népszavazások, a független bírói testületek, az igazságügyi bizottságok, a civil társadalom és az olyasféle polgárjogok foglalkoztatnak, mint amilyen például a sajtószabadság – ahogyan azok is, akik érdeklődéssel fordulnak a demokrácia változó és gyakran erősen vitatott jelentése, illetve az azzal kapcsolatos, egymásnak ellentmondó érvek kakofóniája felé, amelyek szerint a demokrácia jó vagy éppen rossz dolog, nem is beszélve arról a figyelemre méltó tulajdonságáról, hogy lehetőséget ad az embereknek arra, hogy miután valami ostobaságot csináltak, mégis meggondolhassák magukat. Ezek mellett természetesen még számos szórakoztató mozzanatra is kitérünk, amelyek jól jönnek a választási eredményváró bulikon.

A demokráciára vonatkozó legszórakoztatóbb megállapítások közé tartozik az a Hitler propagandaminiszterének, Joseph Goebbelsnek tulajdonított megállapítás, miszerint a demokrácia maga adja ellenségei kezébe önmaga elpusztításának eszközét – és, tehetnénk hozzá, emellett azokat az eszközöket is megteremti, amelyekkel még az emlékét is eltörölhetik a föld színéről. De vegyük egy pillanatra komolyan ezt a kellemetlen fasiszta tréfát. Számos példa volt rá a múltban, hogy a demokráciák olykor meginogtak, olykor meg is buktak, és ilyenkor az is előfordult, hogy többé már nem is tudtak újra erőre kapni. A jelen könyv ennyiben figyelmeztetés is kíván lenni, hozzátéve, hogy a történettudomány nem egyszerűen a múlt elbeszélését jelenti, amelynek során a demokrácia ellenségeinek oldalára állhatnánk. A könyv tehát nem sírfelirat, és nem is egy szomorú, prózában jegyzett és lábjegyzetekkel ellátott gyászmise kíván lenni. Hogy a 18. századi Voltaire-t (1694–1778) parafrazeáljam, mindez nem a selyempapucsok surrogása az emeletről és a facipők kopogó hangja lentről. Ahelyett, hogy a különböző katasztrófákat igyekezne leltárazni, a jelen könyv éppenséggel azt igyekszik megmutatni, hogy a történelem, illetve a történettudomány nagyon is állhat a gyengék és esélytelenek oldalára. A történettudomány nem gyászjelentés, és nagyon is képes lehet arra, hogy rányissa a szemünket a demokráciának nevezett, felettébb értékes találmányunkra, amelyet többnyire csak nagy nehézségek árán lehet felépíteni, ám ellenségei annál könnyebben elpusztíthatják – legyenek azok akár a gondolatnélküliség vagy a lusta cselekvésképtelenség.

A titanizmus ellen

Habár a demokrácia nem rendelkezik olyasféle beépített garanciával, ami biztosítaná túlélését, azért gyakran közreműködött a politikai és társadalmi változások mellett. Ezzel el is jutunk egy zavarba ejtő megállapításhoz, amelynek messzire vezető következményei vannak. A demokrácia hívei nem csupán megváltoztatták a történelem folyását – például azzal, hogy pellengérre állítottak és megdöntöttek királyokat, zsarnokokat vagy éppen korrupt államokat és egész birodalmakat, amelyeket kegyetlen vagy ostoba uralkodók vezettek. Ennél többről van szó, ugyanis joggal mondhatjuk – és ebben rejlik a paradoxon –, hogy maga a demokrácia az, ami egyáltalán lehetővé tette a történelem létrejöttét. Ha a fogalmat egyszerűen a nép önrendelkezéseként, önmaga irányításaként értjük, akkor a demokrácia születésével egy mind a mai napig meglehetősen radikálisnak ható mozzanat is együtt járt, nevezetesen az, hogy az embereknek módjuk nyílt olyan intézmények létrehozására, amelyek lehetővé tették a számukra, hogy egyenlő felekként, közösen döntsenek a környezetüket és az életüket meghatározó kérdésekről. Ez első pillantásra magától értetődőnek tűnhet, de álljunk meg egy percre, és töprengjünk el a jelentőségén. Az elképzelés, hogy lélegző, pislogó, halandó teremtmények olyan fórumokat szervezhetnek maguknak, ahol a legkülönfélébb ügyeket is módjukban áll megvitatni a pénzügyektől a családokig, a törvénykezéstől a háborúkig, és hogy mindezt nem csupán megvitathatják, de a kérdéses esetekben a közös cselekvésről is határozhatnak – nos, a demokrácia ebben az értelemben igenis rendkívüli találmány, ugyanis ezzel jelent meg a történelemben az első alakítható kormányzati forma.

Az olyan politikai rendszerekkel ellentétben, mint amilyen a zsarnokság vagy a királyság, amelyek legitimációja és tartóssága kőbe vésett és megváltoztathatatlan szabályokon nyugszik, a demokrácia azért is kivételesnek tekintendő, mert megköveteli az emberektől annak belátását, hogy valójában minden emberi teljesítmény az idő és a hely futóhomokjára épül, és éppen ezért annak érdekében, hogy ne engedjék át magukat a királyok, uralkodók és zsarnokok kényének-kedvének, az állampolgárok számára elengedhetetlen, hogy nyitottan és rugalmasan létezzenek a világban. A demokrácia az esetlegesség barátja. Az olyan eszközök és intézkedések segítségével, mint amilyen például a szabad közgyűlés, a korrupcióellenes szervezetek vagy éppen az időszakos országgyűlési választások, a demokrácia a meghatározatlanság és eldöntetlenség elvei mellett száll síkra. Úgy is fogalmazhatunk, a demokrácia érzékennyé teszi az embereket arra, hogy a dolgok jelenlegi állása nem feltétlenül tükrözi az eljövendő állapotaikat. Demokratikus szemszögből a dolgok „lényegéről”, a megváltoztathatatlan szokásokról és az elvileg vitán felül álló megállapodásokról való beszéd mindig is kétségesnek fog tűnni. A demokrácia eszméje arra ösztönzi az embereket, hogy ne veszítsék szem elől: a világ nem állandó, és a világot alkotó emberi viszonyok és intézmények maguk is alakíthatóak. Ez az alapvető eszme olykor forradalmakhoz is elvezethet.

A demokrácia rendelkezik egyfajta sauvage (vad) minőséggel, ahogy a francia gondolkodó, Claude Lefort (1924–2010) előszeretettel fogalmazott. Megkérdőjelezi a bizonyosságokat, átlép a határok felett, és korántsem olyan egyszerű megszelídíteni. Azt kéri az emberektől, hogy lássanak át az istenekre hivatkozó szónoklatokon, az égtől kapott hatalomra felesküdő uralkodókon, sőt még magán az emberi természeten is, és hagyjanak fel azzal, hogy bármiféle veleszületett, a szellem, a vér, a bőrszín, a kaszt, az osztály, a hit, az életkor vagy a szexuális beállítódás felsőbbségét hirdető „természetes” kiválóságra hivatkozzanak. A demokrácia kétségbe vonja a mindenkori hatalmi struktúrákat.

Azzal, hogy az embereket annak felismerésére ösztönzi, hogy az életük mindenkor nyitott a változásra, a demokrácia a lehető legerőteljesebben hívja fel a figyelmet az egyik legáltalánosabb politikai kihívásra, nevezetesen arra, hogy miként akadályozható meg a kevesek uralma, a vagyonosok és a hatalmasok befolyása, akik hajlamosak úgy tenni, mintha a többiek felett álló halhatatlanokként egyenesen beleszülettek volna a szerepükbe. A demokrácia azzal oldja meg a titanizmus – az állítólagos óriások uralmának – ősrégi problémáját, hogy egy olyan politikai rend mellett kötelezi el magát, amelyben az, hogy kinek mikor és mennyi jut, tartósan és szükségszerűen nyitott kérdés marad. A demokrácia már a legkorábbi kezdeteitől fogva felismerte, hogy habár az emberek nem tekinthetőek önzetlen angyaloknak, arra azért mégiscsak alkalmasak, hogy megakadályozzanak másokat abban, hogy úgy viselkedjenek, mintha azok volnának. És íme, az érem másik oldala: mivel az emberek nem tekinthetőek szentnek, ezért aztán senkire sem lehet rábízni annak a feladatát, hogy ellenőrzés nélkül gyakorolja a hatalmát mások felett. A demokrácia, mint azt Lin Jü-tang (1895–1976) kínai író mondta egyszer, abból indul ki, hogy az emberek nagyobb valószínűséggel szélhámosok, mintsem őszinték és becsületesek, és „nem várhatjuk el, hogy az emberek jók legyenek, de lehetetlenné kell tennünk, hogy rosszak legyenek. Ez a törvényes filozófia erkölcsi alapja”.[1] A demokratikus kormányzati ideál lényege, hogy alázatos vezetők dolgoznak az alázatos állampolgárokért. Egyfajta népuralomról van szó tehát, amelynek szuverén hatalmát és jogköreit nem tulajdoníthatjuk ugyan képzelt isteneknek, a hagyomány harsogó fanfárjainak, autokratáknak vagy szakértőknek, de azt sem engedhetjük meg magunknak, hogy pusztán szellemi restségből hátat fordítsunk neki, és teljes mértékben másoknak adjuk át annak a lehetőségét, hogy helyettünk döntsenek közügyeinkről.

Lin Jü-tang kínai író találmányán, egy kínai írásjelekkel működő írógépen dolgozik. Lin Jü-tang szövegei gyakran állítottak görbe tükröt az 1930-as évek nacionalista kormányzatának propagandája és cenzúrája elé. Első, angol nyelven megjelent könyve, a Mi, kínaiak (My Country and My People, 1935) bestseller lett

Meglepetések és titkok

Mivel a demokrácia annak felismerésére biztatja az embereket, hogy a világban semmi, még az úgynevezett emberi természet sem állandó, ezért a történetét nem meglepő módon számos olyan rendkívüli pillanat tarkítja, amikor bátor személyek, csoportok vagy szervezetek minden várakozásra és elvárásra fittyet hányva, olykor az esélytelenek nyugalmával szegültek szembe a status quóval, megdöntötték a felettük basáskodók uralmát, és fenekestül felforgatták maguk körül a világot. A demokrácia gyakran mutatkozott képesnek arra, hogy meglepje a valóságot, és ennyiben az e világi csodák oldalán áll. Királyok és zsarnokok letartóztatása és olykor nyilvános kivégzése, a felbőszült polgárok előre nem tervezett felkelése, váratlan szembeszegülés a katonai uralommal vagy éppen az idegborzoló parlamenti szavazások mind azon drámák közé tartoznak, amelyek sokszor a kortársakat is meglepetéssel töltötték el, a későbbi korok pedig nem szűnnek csodálkozni rajta, hogy mégis mi tette lehetővé ezeket az előre nem látható áttöréseket.

Komoly kihívás értelmezni és a helyére tenni a demokrácia diadalának drámai pillanatait. Ennek érdekében először búcsút kell intenünk néhány betonszilárdságúnak vélt elképzelésünknek. Érzékennyé kell válnunk azokra az eseményekre, amelyeket csak még különlegesebbé tesz az a körülmény, hogy a demokrácia gondosan őrzi saját legrégebbi és legféltettebb titkait az eljövendő nemzedékek kíváncsiságától.

Lássunk erre mindjárt egy példát, és nézzük meg közelebbről, miként is lehetséges, hogy a demokráciát már az ókorban és a modernitásban is nőalakban személyesítették meg. A 2019-es szudáni tüntetések során, amikor megdöntötték a szudáni diktátor, Omar el-Basír uralmát, a tömeg soraiban felbukkant egy fehér köpenyt viselő lány. Az illetőt Alaa Salah-nak hívják, és hamar ismertté vált táncáról,
továbbá arról, hogy méltóságteljes és tisztességes viselkedésre szólította fel a társait. Amikor aztán 2019 nyarán Hongkongban a kínai fennhatósággal szembeni tüntetésekre került sor, Salah egy közösségi finanszírozásból készített, négyméteres szoborként bukkant fel ismét közöttük; a szoborhoz sisak, szemvédő és gázmaszk is tartozott, és pálcát és esernyőt tartott a kezében. A Tienanmen téren történt 1989-es események idején a Képzőművészeti Akadémia diákjai a demokráciát szintén a szabadság lámpását hordozó nőalakként alkották újra.

Alaa Salah, a népfelkelés szimbóluma egy autó tetején, fehér „thoub”-ot viselve vezényeli a jelenlévőket, akik az elnök Omar el-Basír lemondását követelik (Kartúm, 2019. április)

Menjünk vissza az időben, és forduljunk az itáliai művészhez, a Perugiából származó Cesare Ripához (kb. 1555–1622), aki a demokráciát egy – a nép egységét jelképező – gránátalmát, illetve néhány tekergőző kígyót tartó parasztasszonyként ábrázolta. Hála a 20. századi régészeknek, ma már bizonyítékaink vannak rá, hogy létezett egy Demokratia nevezetű istennő, akinek Athén (egyébként egytől egyig férfi) polgárai hódoltak, és akire hivatkozva szembeszegültek a zsarnokokkal, illetve a saját törvényeik alapján megalkották a saját népgyűlésüket.

Ezzel együtt a demokráciával kapcsolatos tudásunk ebben a kontextusban meglehetősen korlátozott; az efféle ügyekben az idő korántsem halad kiszámítható, egyenes pályán. Azt mindenesetre tudjuk, hogy az athéniak által majdnem két évszázadon keresztül a kormányzati formájuk megnevezésére használt főnév – demokratia – nőnemű. Azt is tudjuk, hogy a demokratikus Athénnak az istenség személyében fontos védelmezője volt – egy istennő, aki nemet mondott a házasságra és az anyaságra, cserébe viszont olyan hatalom jutott neki osztályrészül, amellyel nagy hatást tudott gyakorolni a férfiak reményeire és félelmeire. Az athéniak nem álltak meg annál, hogy pusztán női fogalmak mentén gondolkodtak saját politikai berendezkedésükről, és magát a demokrácia intézményét is egy isteni tulajdonságokkal rendelkező asszonyhoz hasonlították. Demokratiát egyszerre félték és becsülték – természetfeletti figura volt, akinek hatalmában állt rendelkezni földi hódolói, vagyis Athén polgárainak élete felett. Az athéniak még egy csatahajókból álló flottát is elneveztek róla, azonkívül számos épületet és közteret díszítettek az istenség ábrázolásai.

Cesare Ripa 1593-ban született Iconologia című – egy széles körben elterjedt, elsősorban szimbólumokkal és erkölcsökkel foglalkozó – munkájának az 1643-as francia kiadásában a demokráciát durva ruházatú parasztasszonyként ábrázolják. A demokrácia egészen a modern időkig egy veszélyesen idejétmúlt (görög) eszmeként jelent meg, amely kizárólag a faragatlan és mosdatlan tömegeknek való

Az agoraként ismert nyilvános köztér északnyugati sarkában, a domb árnyékában, amelyen egy máig fennmaradt templom áll, egy tekintélyes, oszlopokkal megerősített épületet találunk: ez az úgynevezett Zeusz-sztoa, avagy Eleutheriosz. A belső teret egykor gazdagon díszítették, és egy Euphranor névre hallgató korinthoszi művész a demokráciát és a népet ábrázoló festménye is megtalálható volt benne. Csak sejtéseink lehetnek arról, hogy pontosan miként kell elképzelnünk ezt a festményt, maga az alkotás ugyanis nem maradt fenn, ezzel együtt a tény, hogy egyáltalán létezett, már önmagában bizonyítja a demokrácia és a szent közötti bensőséges kapcsolatot, illetve azt, hogy milyen létfontosságú jelentőséget tulajdonítottak az athéniak a szóban forgó istenségnek.

Ugyanezt sugallja az ókori Athénból fennmaradt leghíresebb, Demokratiát ábrázoló alkotás: egy Kr. e. 336-ból származó szoborról van szó, amelyen az istennő a démoszt megtestesítő idős, szakállas férfit ékesíti fel és óvja. A régészeti leletek azt sugallják, hogy Demokratia istennőnek számos követője és híve volt, és a szentélyét is az agorán alakították ki. Amennyiben ez igaz, úgy léteznie kellett egy kőből emelt oltárnak, amely előtt a polgárok egy papnő segítségével hálaadó fohászokat rebeghettek, és áldozatokat – süteményeket, bort és mézet, esetleg egy leölt kecskét vagy bárányt – mutathattak be az istenségnek. Lehetséges, hogy theoxeniára is sor került, vagyis arra a szertartásra, amikor az elképzelt istennő egy pompás kanapén elnyúlva tiszteletbeli vendégként vesz részt a lakomán.

A papnőket, akik gondoskodtak róla, hogy mindenki kellő tisztelettel közelítsen az istennő felé, feltehetően előkelő athéni családokból jelölték ki erre a feladatra, de az is elképzelhető, hogy sorsolással vagy éppen az orákulum tanácsát követve választották ki őket. A papnő egy férfiak uralta világban nőként bírt kivételes hatalommal, és olyan rejtélyes autoritást tudhatott a magáénak, amelyet csakis súlyos büntetés terhe mellett lehetett megsérteni; ez lehetett kiközösítés vagy akár halál is. Cserébe a papnő segített megvédeni a demokratikus Athént a balszerencsétől.

Mindez nem maradt következmények nélkül. A népgyűlés nem megfelelő viselkedése esetén – például akkor, ha annak elöljárói ostoba döntéseket hoztak – a közösségnek komoly csapásokkal kellett számolnia: ilyen lehetett a gyenge olívatermés, a tengeri halak számának megfogyatkozása, vagy még súlyosabb esetben, mint a későbbiekben látni fogjuk, az úgynevezett democídium: a demokrácia önmegsemmisítése.

Első rész

RÉSZVÉTELI
DEMOKRÁCIA

A demokráciatörténet első fejezetének középpontjában a népgyűlések megszületése áll. Ezek olyan nyilvános találkozók, ahol a polgárok szabadon vitatkozhattak egymással, egyetérthettek egymással, vagy ellentmondhattak a másiknak, és a saját kezükbe vehették a sorsukat, vagyis egyenlő felekként, külső nyomás, például törzsi vezetők, királyok vagy zsarnokok nélkül hozhatták meg a közösségük életével kapcsolatos döntéseiket. Ennek alapján joggal beszélhetünk a részvételi demokrácia[2] korszakáról.

A szóban forgó intézmény pontos eredetét homály övezi. Sokan az ókori Athénhoz kötik a demokrácia feltalálását, és meggyőződésük szerint minden az ókori Görögországban vette kezdetét.

Az elképzelés, miszerint a demokrácia Athén találmánya volna, a 19. századra megy vissza, és többek közt George Grote (1794–1871) brit bankár, tudós és politikus, egyúttal a University College London társalapítójának nevéhez fűződik. Ezek szerint hol volt, hol nem volt, volt egy parányi mediterrán városka, ahol az emberek egy szép napon feltaláltak egy új kormányzati formát. Ennek az új formának az demokratia nevet adták, amely a nép (démosz) önrendelkezését vagy uralmát, irányítását (kratosz) jelenti. Az új berendezkedésről az athéniak dicshimnuszokban és éves ünnepségeken, drámai előadásokban és a harctéren aratott győzelmeik során, továbbá a büszke, virágfüzéreket viselő polgárok havonta esedékes gyűlésein és felvonulásain is megemlékeztek. A szóbeszéd szerint olyannyira heves szenvedéllyel viseltettek önnön találmányuk iránt, hogy azt minden erejükkel, foggal-körömmel védelmezték, különösen olyankor, ha az ellenség már a torkuknak szegezte lándzsáit és kardjait. Az athéniak a zsenialitásukkal és halált megvető bátorságukkal rászolgáltak, hogy őket tekintsék a demokrácia feltalálóinak. Ők voltak azok, akik szárnyakat adtak neki, és ezzel gondoskodtak róla, hogy a távoli jövendőbe is elhozhassa üdvös jótéteményeit.

Keletről nyugatra

Az athéniak szerepéről szóló legenda még mindig élénken él a többség képzeletében, sőt tudósok, újságírók, politikusok és véleményvezérek is gyakran felelevenítik. A helyzet azonban az, hogy ez a legenda hamis.

Kezdjük talán magával a kifejezéssel. Nem tudjuk, hogy pontosan ki találta fel a „demokrácia” kifejezést, mindenesetre a Kr. e. 5. század közepén a démosz szó egyre gyakrabban tűnt fel különféle athéni feliratokon, illetve irodalmi művekben; elképzelhető, hogy már korábban is használatban volt, de az ezt megelőző időszakból csupán kevés tárgyi emlék maradt fenn, illetve a nagyjából a Kr. e. 460–430 között íródott szövegek is elvesztek. Antiphón (kb. Kr. e. 480–411), a retorika egyik úttörője Az ékesszólásról című munkájában említést tesz egy helyi szokásról, amelynek során áldozatot mutattak be Demokratia istennőnek. A történész Hérodotosz (kb. Kr. e. 484–425) is beszél az istenségről, akárcsak a katonai vezető és politikai pamfletek szerzőjeként ismert Xenophón (kb. Kr. e. 430–354) is, akinek egyáltalán nem nyerte el a tetszését, hogy a demokrácia meggyengíti az oligarchákat és az arisztokratákat. Aiszkhülosz Oltalomkeresők című tragédiájában is fontos rész foglalkozik a demokrácia kérdésével. A darabot először Kr. e. 463 környékén mutatták be, és attól kezdve az athéni közönség egyik kedvencének számított. A darab beszámol egy népgyűlésről, ahol „jobb kezét fellendítette mindahány, hogy reszketett az éther, úgy szavazta meg, szabad földjük hogy az nekünk lakást, s megóv elhurcolástól…”[3]

Eddig tehát egyszerűnek tűnik a történet. Ugyanakkor bizonyíték van rá, hogy a „d” betűs szó jóval régebbi, mint ahogyan azt az ókori Görögország rajongói gondolják. Ma már tudjuk, hogy a szó eredete a mükénéi civilizáció által használt lineáris B íráshoz, vagyis mintegy hét-tíz évszázaddal korábbra vezethető vissza. Ennek a késő bronzkori civilizációnak a központját az Athéntól délnyugatra fekvő, megerősített falakkal körbevett Mükénében találjuk – manapság ez Argolis narancs- és olívafákkal teli térsége. Mükéné a hadseregének köszönhetően több mint háromszáz éven keresztül gyakorolt ellenőrzést Görögország déli része, Kréta, a Kükládok, továbbá az Ázsia nyugati részén fekvő Anatólia délnyugati térsége felett. Nem tudjuk pontosan, hogy mikor és miként kezdték a mükénéiek a két szótagból álló damosz (vagy talán damo) szót azokra a politikai befolyás nélküli személyekre alkalmazni, akiknek egykor közös földjük volt, illetve mikortól használták a három szótagból álló damokoi szót, amelynek jelentése a damosz érdekében eljáró képviselő. Mindenesetre elképzelhető, hogy mindkét szónak, illetve a hozzájuk kapcsolódó számos további, mind a mai napig a demokráciával kapcsolatos kifejezésünknek is távolabb, keleten kell keresnünk a gyökereit – ott vannak például az ókori sumer írásos emlékek, amelyekben szó esik az úgynevezett dumuról; a szó egy adott helyen élők közösségére utal, akik rokoni viszonyban állnak egymással, és közös érdekek vezérlik őket.

A régészek egy további felfedezést is tettek, amely szintén ellentmond az athéni eredet legendájának. A részvételen alapuló demokrácia első modelljei azokban a térségekben jelentek meg először, amelyek földrajzilag megfeleltethetőek a mai Szíriával, Irakkal és Iránnal. Az önrendelkezést mint kormányzati formát később, nagyjából Kr. e. 1500 körül keleti irányba, vagyis az indai szubkontinensre is exportálták, és itt jöttek létre az első ilyen típusú köztársaságok is. Ahogy látni fogjuk, a népgyűlések intézménye ezzel párhuzamosan nyugati irányba is elterjedt, és az olyan föníciai városokban is megjelent, mint Büblosz és Szidón, majd innen eljutott Athénba, amelynek polgárai aztán a Kr. e. 5. században nem kevés büszkeséggel jelentették ki, hogy az ő kivételes és egyedi találmányukról van szó, amely egyúttal a nyugat felsőbbségét is jelképezi a politikai értelemben alantas és „barbár” kelettel szemben.

A hozzáférhető bizonyítékok tanúsága alapján ennek az időszaknak a kezdetei nagyjából Kr. e. 2500-ra tehetőek. A népgyűlések intézménye abban a térségben bontakozott ki, amit ma többnyire Közel-Keletként emlegetünk. Elsősorban a Tigris és az Eufrátesz, illetve a mellékfolyóik által a sivatag dombjaiból és hegyeiből kivájt roppant medencékről és torkolatokról van szó, ahol az emberiség történelmének legősibb városai is megjelentek.

Az olyan ókori szír-mezopotámiai településeken, mint Larsza, Mári, Nabada, Nippur, Tuttul, Ur, Babilon vagy Uruk, ma már többnyire alig találni mást, mint kopár, szélfútta, szürkésbarna földet. Azonban Kr. e. 3200 körül ezek a városok a korabeli kultúra és kereskedelem központjának számítottak. Pompás templomaik, a többnyire roppant kőteraszokon vagy óriási, napon szárított vályogtéglákból emelt mesterséges hegyeken felépített nagyszerű zikkuratok láttán alighanem bármelyik utazónak leesett volna az álla.

Kr. e. 3200–1000 között Szíria-Mezopotámia gazdag termőtalajra épített és bőséges vízellátással rendelkező városai váltak az önrendelkezés elvén működő népgyűlések bölcsőivé

Ezek a városok, amelyeket jellemzően egy öntözött területen alakítottak ki, ahol a föld értékesnek számított, sikeresen lefölözték a kirívóan magas helyi mezőgazdasági termelést. Gondjuk volt rá, hogy kezükben tartsák a földművelést, további fejlesztéseket vigyenek véghez, egyúttal létrehozzanak egyfajta adminisztrációt – ez utóbbi keretei között született meg a szokás, hogy az írnokok – egy ék alakú tollal – ékírásos szövegeket körmöltek agyagtáblákba, amelyek nagyban segítették az olyan nyersanyagokkal történő távolsági kereskedelmet, mint amilyen a réz vagy az ezüst.

A városok kiterjedése eltérő lehetett, de nagyjából 40 és 400 hektár közé esett; ezek a települések olyan zsúfoltnak számítottak, amihez hasonlóra korábban még nem volt példa. A működésük Szíria-Mezopotámia történelmének minden aspektusán, így a kormányzati formákon is rajta hagyta a nyomát. A közvélekedés szerint ebben az időszakban királyok uralkodtak ezen a vidéken, ehhez azonban hozzá kell tenni, hogy az állandó konfliktusok és feszültségük – hogy pontosan ki mennyit, mikor és miből kaphat – nagyban meghatározták, hogy a földtulajdonlás és a kereskedelem kérdéseiben mennyi befolyása lehetett a királynak. Valójában – szemben azzal, amit később a saját sztereotípiáiktól megvezetett történetírók állítottak – a korszak királyai nem tekinthetőek abszolutista uralkodóknak. A régészeti leletek szerint már kétezer évvel azelőtt, hogy az athéni polgárok első ízben kísérleteztek volna a saját demokráciájukkal, a szír-mezopotámiai királyok kezét nagyban megkötötte az alulról, vagyis a nép felől érkező nyomás, amelyet a „népgyűlésnek” elkeresztelt intézmények hálózatán keresztül fejtettek ki. Sumer nyelven a népgyűlést ukkinnak, akkádul pedig puhrunak hívták.

A felismerést, miszerint a népgyűlések elsősorban a királyi hatalom egyfajta ellensúlyaként jöttek létre, a dán történész Thorkild Jacobsennek (1904–1993) köszönhetjük. Ő volt az, aki elsőként azonosította az általa „primitív demokráciának” nevezett intézményt Szíria-Mezopotámia-szerte, elsősorban a második évezred elejének Babilóniájában és Asszíriájában. Jacobsen sokszor emlegette, hogy az itt élők számára a térség egyfajta, az istenek tulajdonában és irányítása alatt álló politikai nemzetközösségnek tűnhetett, márpedig az istenekről mindenki úgy tartotta, hogy rendszeresen összejönnek egymással, hogy megbeszéléseket tartsanak – ehhez a szokáshoz csatlakoztak az emberek is, akik az égieket utánozva megalakították a saját népgyűléseiket.

Hitelesnek tekinthetjük-e Jacobsen „primitív demokráciákról” alkotott teóriáját? Tény, hogy az elgondolással kapcsolatban több kétség is felmerül. A „primitív” szóban rejlő teleológia – vagyis annak tételezése, hogy amivel itt találkozunk, abban egyfajta történelmi célszerűség rejlik, vagyis a kezdeti állapotát tükrözi valaminek, ami majd csak utána következik – kényes kérdéseket vet fel a görög és a mezopotámiai világ közti kapcsolódásokat illetően. Ez a megfogalmazás feltételezi, hogy a demokrácia térben és időben mégoly távol eső megjelenési formái között meglévő alapvető habituális és gyakorlati különbségek ellenére létezik egy megszakítatlan, fokozatos fejlődés, amely egymáshoz kapcsolja a részvételi demokráciát és a modern képviseleti demokráciát – mintha Lagas, Mári és Babilon népei közvetlenül James Madison, Winston Churchill, Dzsaváharlál Nehru, Margaret Thatcher és Jacinda Ardern fivérei és nővérei volnának. Érdemes azt is fontolóra vennünk, hogy nem feszítjük-e szét túlságosan is a demokrácia szó kereteit. Ha az olyan fogalmakat, mint amilyen a „primitív demokrácia” (vagy a „protodemokrácia”, amelyet Jacobsennel nagyjából egy időben vezetett be a lengyel-amerikai antropológus Bronisław Malinowski) túlságosan szabadon használjuk, akkor könnyen abba a csapdába eshetünk, hogy bizonyos társadalmakat pusztán azért azonosítunk demokráciaként, mert történetesen nem rendelkeztek központosított intézményekkel, illetve nem volt jellemző rájuk a hatalom monopolizációja, vagy egyszerűen azért, mert tiltják az erőszakos elnyomást. A helyzetet nem könnyíti, hogy a lineáris B írásra visszanyúló „demokrácia” szót anakronisztikusan használjuk. Ezenkívül van egy kevésbé magától értetődő, de annál súlyosabb probléma is: azzal, hogy „primitívnek” bélyegezzük a szíriai-mezopotámiai népgyűléseket, azt kockáztatjuk, hogy elvétjük azok eredetiségét.

Thorkild Jacobsen Irakban, a sumer Tell Asmar romjai feltárásának munkálatai közben (kb. 1931–1932)

Jacobsen munkássága ezzel együtt továbbra is nagy jelentőséggel bír, hiszen ő emlékeztetett bennünket először arra, hogy a szíria-mezopotámiai térségben megjelenő ókori népgyűlések azok a fosszíliák, amelyek az athéni és a többi görög demokrácia, illetve a későbbi föníciai világ romjai között rejlenek. Szíria-Mezopotámia jóval korábbi intézményei arra sarkallnak bennünket, hogy újragondoljuk a demokrácia intézményének eredetét. A segítségükkel megérthetjük, hogy a görög típusú demokráciának valójában keleti gyökerei vannak, és a mai kor demokráciái éppen azoknak a népeknek köszönhetnek rengeteget, akiket a történelem döntő részében a demokráciára eleve alkalmatlanként írtak le. Ex oriente lux: a részvételen alapuló demokrácia lámpását először Keleten, nem pedig Nyugaton gyújtották meg.

Az istenek utánzása

De hogyan is kell elképzelnünk ezeket a népgyűléseket? Miként működtek a gyakorlatban? Ezen a ponton olyasmibe ütközünk, ami alighanem egyszerre lenyűgöző és zavarba ejtő a modern kor embere számára. A korai népgyűlések polgárait ugyanis azok a mítoszok határozták meg, amelyek jelentést és elevenséget kölcsönöztek a hétköznapjaiknak.

Szíria-Mezopotámia lakói számára – akárcsak kétezer évvel később az ókori görögök számára – a kozmosz egy viszályoktól sújtott világteret jelentett, amelyben egyéni tulajdonságokkal felruházott, roppant erők csaptak össze egymással. Ezek az istenségek az ősidő vizenyős káoszából emelkedtek ki, és az ember jobban tette, ha tartott tőlük, minthogy gyakorlatilag mindenre hatással tudtak lenni: a hegyekre, a völgyekre, a kövekre, a csillagokra, a növényekre, az állatokra és magukra az emberekre is. Szeszélyességük gondoskodott róla, hogy a földeket időről időre viharok tépázzák meg, amelyek özönvízszerű esőzést hoztak magukkal. Ilyenkor a sár miatt az utak is járhatatlanná váltak. A vidék folyói kiszámíthatatlanul megáradhattak a parancsukra, elöntve a gátakat, és tönkretéve a termést. A pusztító erejű szelek az istenségek egyetlen legyintésére egész városokat terítettek be homokkal, fojtogató leplet borítva az emberekre.

Az egész világ mozgásban volt, ezzel együtt az istenek fontos győzelmet arattak a káosz erői felett, és keményen dolgoztak azért, hogy dinamikus rendet teremtsenek a világban. Az így létrejövő egyensúlyi állapot nagyrészt az istenek egymással folytatott tárgyalásainak volt köszönhető – egyfajta mennyei tanácsról volt szó, amelynek során az égiek számos fontos kérdésben jutottak döntésre, és jelentős, eljövendő eseményekről – úgy is mondhatjuk: a végzetről – határoztak.

Becslések szerint mintegy ötven istenről és istennőről beszélhetünk, a lényegi döntést azonban egy hét főből álló belső kör hozta meg. Közülük is Anu, az ég istene bírt a legnagyobb befolyással, aki viharok hátán lovagolt, és „a nagy istenek rendezett gyűlését” is összehívta. A helyiek meggyőződése szerint ezeknek az isteneknek módjukban állt képességeik egy részét átruházni az emberekre, ráadásul nem volt elképzelhetetlen, hogy valaki a bizalmukba férkőzzön. Szíria-Mezopotámiában az önmegvalósítást az jelentette, ha az ember jó viszonyba került valamelyik istennel, így aztán az is érthető, hogy sokan leveleket írtak az égieknek, azonkívül a tiszteletükre rendezett fesztiválok és körmenetek is igencsak népszerűek voltak. Minden otthonban külön házi szentélyt alakítottak ki a hajlék választott istenségének, aki előtt nap nap után lerótták a tiszteletüket, és áldozatokat mutattak be. Az eljárás, melynek során az istenek önrendelkezését utánozták, elvileg hasonló hatással bírt: a szónoklás művészetének és a közös döntéshozatal gyakorlatának ápolásával, a közös viták, megbeszélések és kompromisszumok révén az önrendelkezés földi tudományai is szárba szökhettek. Vagyis kijelenthető, hogy Szíria-Mezopotámiában az a hagyomány, hogy az emberek összegyűlnek, és közösen vitatják meg a dolgaikat, illetve közösen határoznak a mindannyiukat érintő döntések felől, pogány és politeista gyökerekkel bírt. Amikor a különböző foglalkozású vagy társadalmi hátterű személyek összegyűltek, hogy együtt megvitassanak valamit, akkor mindannyian azt élték át, hogy az istenek világának válnak részeseivé, és az égiek jóindulatára bízták magukat.

Anu, vagy sumer nyelven An, az ég megszemélyesítése, egyúttal az összes mezopotámiai istenség és démon őse, továbbá a többi isten és földi uralkodó hatalmának legfőbb forrása. Legalább egy szöveget ismerünk, amelyben úgy hivatkoznak rá, mint „akiben az egész univerzum benne foglaltatik”

Az efféle mitikus gondolkodással szemben táplált keresztény, illetve modern kori előítéletek gondoskodtak róla, hogy a demokrácia történetét taglaló munkák lényegében egyáltalán nem vették figyelembe Szíria-Mezopotámia ősi népgyűléseit, és képtelenek voltak felismerni azok világtörténelmi jelentőségét. Ugyanakkor ebben a mulasztásban valami más, éspedig az írásbeliség politikai gazdaságtana is szerepet játszott. Az írás ugyanis először az egyre bonyolultabbá váló adminisztráció miatt alakulhatott ki, amely nélkülözhetetlen volt a városok és a templomok gazdaságának gyarapodásához és kiterjesztéséhez. A rendelkezésünkre álló tárgyi bizonyítékok alapján feltételezhető, hogy amíg az írás jelentős mennyiségű szöveg születését tette lehetővé Szíria-Mezopotámiában, addig maga az írásbeliség az elit kiváltságának számított. Az írásos feljegyzések döntő része a kereskedelem könyvelésével, illetve az olyan közintézmények adminisztrációjával volt kapcsolatos, mint amilyenek a templomok és a paloták – egyrészt tehát kormányzati, másrészt a vagyonosok fennhatósága alatt álló intézményekről van szó. Mindebből az következett, hogy a népgyűlések intézménye a későbbi korok számára gyakorlatilag láthatatlanná vált. Ezt a hatást paradox módon éppen a népgyűlések jelentősége is megerősítette, ugyanis amíg az olyan központosított hivatalok, mint például a palota, monopolizálták a gazdasági és adminisztratív könyvelést, addig a népgyűlések decentralizált politikájáról nem maradtak fenn számottevő feljegyzések – vagy legalábbis nem igazán vannak ilyen régészeti leleteink.

A népgyűléseket megnevező régi sumer és akkád fogalom, az ukkin és a puhru a tudomány mai álláspontja szerint egyszerre utal az emberek informális találkozójára és magára a döntéshozó testületre. Ezen népgyűlések némelyike nem a városokban, hanem vidéken szerveződött. A második évezredben például a Mezopotámia északnyugati térségében élő, sátorlakó pásztorok gyakran tartottak tanácskozást, hogy megvitassák a közös ügyeiket. A városi gyűléseken gyakran került sor különféle jogviták elrendezésére. A népgyűléseknek még az is jogukban állt, hogy olykor az uralkodó tyúkszemére lépjenek – legalábbis ezt igazolja a Tanács a hercegnek címet viselő, agyagtáblára írt szöveg, amelyet a világ legrégebbi könyvtárában, a mai Irak területén lévő Ninivében találtak meg.

A Tanács a hercegnek szövegét Kr. e. 700–650 körül másolhatták át az eredetiből, majd Asszúrbanapli könyvtárában helyezték el mintegy harmincezer kőbe vésett szöveg mellett, amelyeket az ősi asszír városban, Ninivében tártak fel az 1840-es években

A Kr. e. második évezred vége felé, Babilonban lejegyzett iromány arra figyelmezteti a királyokat, hogy az istenek és az istennők nem nézik jó szemmel, ha földi helytartóik korlátozni igyekeznek a városban és a vidéken élők szabadságát. Ha egy kapzsi herceg „elveszi a babiloni polgárok ezüstjét, és azt a saját ládáiba teszi”, vagy netán „fülébe jut a babiloniak valamelyik jogvitája, ám nem fordít rá kellő figyelmet”, akkor számíthat rá, hogy Marduk, a mennyek és a földek ura „ráküldi majd rosszakaróit, és ellenségeinek juttatja birtokát és vagyonát”. A szöveg hasonló büntetéseket helyezett kilátásba azok számára, akik nem fogadták meg a jó tanácsot, kellő jogalap nélkül ítéltek el vagy börtönöztek be állampolgárokat, illetve erőszakkal igyekeztek rávenni polgárokat, hogy a földeken vagy a templomokban dolgozzanak. Emlékeztette rá az akkori és az eljövendő hercegeket, hogy Babilon, Nippur és Szippar népgyűlései, amelyek az égiek áldását élvezik, sérthetetlennek minősülnek a zsarnoki vagy önkényes uralommal szemben: „Anu, Enlil és Ea, a magasságos istenek, akik a mennyekben és a földekben lakoznak, a gyűlésekben megerősítették ezeknek az embereknek a szabadságát az efféle befolyásoktól.”[4]

A szkeptikusokban érthető módon felmerülhet a következő kérdés: ne lettek volna a szóban forgó népgyűlések éppenséggel nagyon is hasznos politikai eszközök a hatalmasságok kezében, és ne használhatták volna azokat arra, hogy jobban megismerjék alattvalóik világát, amelytől máskülönben a társadalmi távolság okán olyannyira el voltak választva? És ne lehetett volna a népgyűléseket arra használni, hogy a hercegek a saját politikájuk mellett mozgósítsák a polgárokat, és így több esélyük legyen azok elfogadtatására?

Tény, hogy ezek a népgyűlések fontos közvetítőként működtek a vezetők és az alattvalók között az olyan kisebb közösségekben, ahol az uralkodóknak egyébként is lehetetlen lett volna elkerülniük az elvegyülést az alattvalóikkal. Csakhogy a több mint egy évezreddel később kibontakozó görög demokráciákhoz hasonlóan Szíria-Mezopotámia népgyűléseiről is elmondható, hogy mindemellett a közös tanulás fórumai is voltak, ahol a résztvevőknek lehetőségük nyílt rá, hogy megkérdőjelezzék a hatalom intézkedéseit, egyúttal gyakorolhassák annak tudományát és művészetét, amit később politikának fognak hívni (vagyis azt, hogy nyilvánosság előtt hozunk döntéseket azt illetően, hogy ki mennyit, mikor és miként kapjon a közös javakból). Ezek a népgyűlések a vidéken és a városokban egyaránt alapvető hatással voltak az emberek életére, és a találkozókon a víz és a földek elosztásától az adózás és a közbiztonság kérdéséig a legkülönfélébb ügyeket tárgyalták meg. Idővel a városok nagyobb templomaiban is megjelentek az efféle népgyűlések. Ezek a templomok, különösen a Kr. e. első évezredben, nem csupán az imádság és az áhítat, hanem a közügyek megvitatásának helyszínei is voltak, ahol a résztvevők szembeszegülhettek a kormányzati hatalom önkényes túlkapásaival. Ugyanez volt érvényes a városban működő helyi népgyűlésekre is: minden kerületnek megvolt a maga lakossági fóruma, amely egyfajta bíróságként is működött, ahol meghallgathatták a szomszédok közti jogvitákat, és ítéletet hirdethettek az ügyükben.

Az a körülmény, hogy Szíria-Mezopotámia ókori népgyűlései több központtal működtek, gondoskodott róla, hogy ezek az intézmények nem válhattak minden további nélkül a helyi vezetők, templomok, vagyonos társadalmi rétegek vagy erőskezű birodalmi uralkodók eszközeivé. Ezek a népgyűlések ugyanis a saját érvényükön váltak önmagukban is hathatós politikai erővé. De vajon mennyire volt integratív a működésük? Az kijelenthető, hogy a találkozók némelyike igazán nagy létszám mellett zajlott. Maguk a népgyűlések nem voltak kifejezetten szekuláris események, amihez persze hozzá kell tenni, hogy a szent és a profán különválasztása nem sokat jelentett volna a térség lakói számára, ahogy később a görögök számára sem. Általában a város öregei látták el a gyűlések lebonyolítóinak szerepét. Habár sem pró, sem kontra nincsenek rá egyértelmű bizonyítékok, kevéssé valószínű, hogy nők is rendszeresen részt vettek volna ezeken az alkalmakon, ahogy a rabszolgáknak és a gyerekeknek sem volt beleszólásuk a közügyek intézésébe. Ugyanakkor fennmaradt egy írásos bizonyíték, amely szerint Kanesh kereskedővárosában egy ízben egy háztartásbeli rabszolga is részt vett a helyi népgyűlésen. A régi babiloni időszakban (kb. Kr. e. 1700) az is előfordult, hogy egy népgyűlésen az összes lakó, vagyis foglalkozásra való tekintet nélkül a város minden férfija és asszonya részt vett – erre az Eufráteszen emelt egyik helyőrségben, Haradumban került sor, amelynek polgármesterét, Habaszanut az adófizetők pénzének elsikkasztásával vádolták meg.[5] Másutt fazekasokat, kertészeket, madárfogókat és a helyi templom szolgálatában álló katonákat is találunk azon „közemberek” között, akik rendszeresen részt vettek a találkozókon. Voltak olyan népgyűlések is, amelyeket kifejezetten egy adott mesterség képviselőinek, például a kereskedőknek hirdettek meg. Arra vonatkozóan is rendelkezünk bizonyítékkal, hogy az athéni demokrácia virágkorával egy időben még a külföldiek is önrendelkező szervezetekbe tömörültek – a Kr. e. 5. századi Babilóniában többek közt az egyiptomiak és más bevándorlók is népgyűléseket alakítottak ki. Athén nem büszkélkedhetett ehhez hasonlóval.

Képjegyzék

1  Amanda Phingbodhipakkiya műve a MoveOn csoport számára, 2020

2  Keystone Press / Alamy

3  Alaa Salah, Szudán, 2019. április, AFP via Getty Images

4  Cesare Ripa: Iconologia. Ford. Jean Baudoin. Aux amateurs de livres, Paris, 1643

5  Ismeretlen szerző. Via Oriential Institute Museum, Chicago

6  Ismeretlen szerző. via mesopotamiangods.com

7  Tanács a hercegnek. új-asszír, kb. Kr. e. 650, az ásatást George Smith végezte, Kouyunjik, Irak. © The Trustees of the British Museum

1  Lin Yutang: My Country and My People. William Heinemann, London–Toronto, 1948 (első kiadás: 1936), 198. Magyarul lásd Lin Jü-tang: Mi, kínaiak. Ford. Benedek Marcell. Európa, Budapest, 1991, 215.

2  A fordításban az assembly democracyt a legtöbb helyen a bevett kifejezéssel, részvételi demokráciaként adtuk vissza. A megoldás mellé két megjegyzés kívánkozik: egyrészt az assembly (’közgyűlés’, illetve ’népgyűlés’) jelenségét és működését a szöveg ebben a fejezetben kimerítően tárgyalja, másrészt a részvételi demokrácia modern jelentéstartalmaira a későbbiekben még visszatér. – A ford.

3  Aiszkhülosz: Oltalomkeresők. 607–610. Ford. Kerényi Grácia. In Aiszkhülosz drámái. Európa, Budapest, 1962. – A ford.

4  A szöveg fordításához lásd W. G. Lambert: Babylonian Wisdom Literature. Oxford, London, 1960, 112–115.

5  Lásd Francis Joannès: Haradum et le pays de Suhum. Archéologie, 205, 1985. szeptember, 58.: „Concerning the silver, which Habasanu during his tenure as mayor had made the town pay, the entire town assembled and spoke in these terms to Habasanu: »Of the silver which you made us pay, a great amount has stayed in your house, as well as the sheep which we gave on top as voluntary gifts.«” [Az ezüst ügyében, amelyet Habasanu utasítására az egész városnak meg kellett fizetnie, a polgárok összegyűltek, és a következő feltételeket közölték Habasanuval: „Az ezüstből, amelyet megfizettettél velünk, sok marad a te házadban, ahogyan a bárányból is, amelyet önként ajándékoztunk neked.”]

TARTALOM

A demokrácia története évszámokban

Bevezetés

ELSŐ RÉSZ
Részvételi demokrácia

Képjegyzék