Borítószöveg

A Garren család „aranykorát”, egységes világképét, értékeit és példaképeit az Apa alakja fogta össze a gyermekek számára.

A nemzedékregény második kötete egyszerre szimbolikus és valóságos: a Várost elfoglalták az „idegenek”, miközben az Apa haldoklik.

Garren Péter és Tamás messze járnak, a Városban a cselekedni tudók egyedül a nők. Ha kell, ápolnak, ha kell, őriznek, ha kell, emlékeznek. A családfő halála nemcsak egy személy távozását jelenti, vele egy kor, műveltség és légkör is hiányzik majd a világban. A család és a Város megválaszolhatatlanul nagy kérdés elé kerül: mi lesz a világgal, ha az Apa meghal?

Az író először 1937-ben kiadott, lírai elemekkel átszőtt regénye a Márai-életmű egyik csúcsa, melyről nem véletlenül írta a korabeli sajtó: „...mintha csak Thomas Mannét, aki egy-két évtizeddel ezelőtt ugyanilyen tévedhetetlen éleslátással látta meg Buddenbrookként a művelt és erkölcseiben emelkedett lübecki nagypolgár napjának leáldozását. Valami elmúlik, a múlása nagyon fáj, de visszafordíthatatlan.”

Copyright © Márai Sándor jogutódai,

S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség

közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

ISBN 978-963-620-379-5

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Borítótervező Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Levél, utazás

A LEVÉL EGY NYOMTATVÁNY ÉS EGY ÚJSÁG között feküdt, az íróasztal közepén. Péter öt óra után ért haza, még sütött a nap; az április eleji, rosszindulatú és megbízhatatlan napsütés, amely itt, a hegyek között hideg, színpadias világítással kente be a tavasz tüneményeit; az ember két hete úgy érezte, mintha közreműködne egy hazafias népszínműben. Végigment az üres szobán, messziről megnézte a levelet, megismerte az írást, és tudta, rögtön tudta. Még mindig azt a csontszínű levélpapírt használta Anna, s lila tintával írt, gömbölyű és tétova betűkkel. Az ebédlőajtóhoz ment és beszólt: „Edit”. De Edit ilyenkor a tóparton jár a kutyákkal. Megállt a lépcső alján, hallgatózott, az emeletről a bárónő írógépének kopogását hallotta. A bárónő gyorsan írt, majdnem oly gyorsan, mint ahogy beszélt. Aztán elakadt a gép zöreje, valami történt fönn, egy szobában, egy agyvelőben, a bárónő tétovázott, talán nem jutott egy szó eszébe, talán megrettent felelőtlen cselekedetétől, az írástól, s mint a gyilkos véres tette közben, egy pillanatra mégis elszörnyülködött. Aztán megint a finom, szomorú kattogás; nem, a bárónő nem ijedt meg, már ír tovább. „Nem is ír rosszul” – gondolta Garren Péter. A bárónő úgy írt, mint aki homályosan emlékezik valamire, keresi a szavakat, nagyon szeretné elmondani, de minden szó csak hasonlít, csak emlékeztet valamire – az, amit mondani szeretne, eltűnt valahol, elsikkadt az életben, vagy egy általános, nemzetközi rendetlenségben, vagy talán valamilyen földrajzi szerencsétlenség nyelte el, s most ott pihen, a föld mélyében, gránitrétegek alatt, borostyánba ágyazva, mint az őskori szúnyogok. Ezt a szúnyogot szerette volna a rendetlenségből, a szerencsétlenségből, a föld alól, a gránit és a borostyán alól kibányászni a bárónő. „Nagyon nehéz” – gondolta részvéttel Péter. Aztán ezt gondolta: „Lehet, hogy ők az igaziak, a műkedvelők. Néha már csaknem nagy, felséges. Számára egy ember, aki bejön a regénybe, hús-vér valaki, csak jól »be kell állítani« s mindent elmondani róla; s aztán kacag, vagy sír a regényalak, ahogy éppen eszébe jut. Rettenthetetlen. Nem is lehet másképp. Ő az, aki hisz; az emlékben, a szereplő személyekben és a kortörténeti adatokban. Valamiben mindenesetre hisz. Amellett szenved is, szegény. S milyen hűvösen ír, milyen szemérmesen!” Aztán ezt gondolta: „Edit nincs most itt, s hiányát valahogy természetesnek érzem. Edit soha nem volt ott, ha nagyon kellett. A neve két magánhangzója, világoskék és szürkésfehér, mint egy labdajátékegylet kissé piszkos jelvénye.” És: „Milyen gyáva vagyok. El kell olvasni a levelet.” Az asztalhoz ment, hideg, vacogó ujjakkal felbontotta a levelet, s szórakozott, gyakorlott pillantással, ragadozó tekintettel markolta meg a mondatokat, elolvasta.

A levelet Garren Péter legidősebb nővére írta: Anna, a tanárnő. Kedves Péter, írta, szomorú kötelességet teljesítek. És: apánk már harmadik hónapja fekszik, az orvosok lemondtak minden reményről. Mindig ilyen leveleket írt. Mintha azt írná: van szerencsém alázatos tisztelettel értesíteni, hogy apánk haldoklik. Péter felszisszent. A tényt nem értette még, de az olcsó szövegezés fájt. Mintha valaki barna csomagolópapírban küldene egy kedves, levágott kezet. Így írta, háromhavonként, tizenkét esztendeje, minden harmadik hónap utolsó vasárnapján, ugyanazon a csontszínű levélpapíron, lila tintával: nagy örömmel értesültünk kedves leveledből, hogy munkádban szépen haladsz előre. Tizenkét éve, minden harmadik hónap utolsó vasárnapján, nagy örömmel értesült Anna, hogy Péter munkája szépen halad előre (vagy ő halad a munkában; mert néha összefogtak ellene a szavak, fellázadtak, gépies kapcsolásait csúfondárosan összezavarták). Tizenkét éve örült Anna, hogy Péter és munkája valamilyen bizonytalan, szemérmesen összefonódott viszonyban haladnak előre, s tizenkét éve következetesen elfelejtette megkérdezni, milyen természetű Péter munkája, zenét szerez, vagy rabszolgákkal kereskedik, vagy esetleg szállítócéget alapított? A részletek nem érdekelték. Leveleiben különösen vegyültek a tények és az álom kereskedelmi fordulatokkal kifejezett képei. Különös örömömre szolgál, írta, s aztán így fejezte be a mondatot: tegnap láttam egy madarat. Vagy: mély fájdalommal tudatom… – de a mondat végére elfelejtette, mit is akart mély fájdalommal tudatni, s mindenesetre megemlítette, hogy reggel esett az eső. A szavakkal úgy élt leveleiben, mint az ipari műveltség kellékeivel, a sárcipővel vagy a villanyporszívóval. Mindez kellett az élethez. A kész szavak is kellettek az élethez: a sárcipő és a „testvéri szeretettel ölel” mögött élt valahol ő, Anna, aki álmodott, és tegnap látott egy madarat. Minden mondat elején mintha sóhajtott volna. Nem lehet másképp, a megegyezések köteleznek.

Így írta, hogy az apa haldoklik: a város legkitűnőbb orvosai tanácstalanul állanak szegény, jó apánk kórágya mellett, írta. Biztosan számítunk reá, hogy levelem vétele után vonatra ülsz és apánk kórágyához sietsz. Edgár is jön. Albert táviratozott, hogy a postahajóval érkezik. Tudod, azzal a háromezer tonnással, amellyel Tamás a szigetekre utazott. Péter nem emlékezett. Egy hajót látott, Tamás fehér délvidéki sisakban áll a fedélzeten, még hazudik valamit, aztán eltűnik a világmindenségben, rendőrség, érzés, gondolat nem követheti többé, nem lehet tudni, hol él, mire gondol, mit szeretne? A postahajóval ment el. Milyen egyszerű. Anna mindenesetre eltűnődött egy mondattal a postahajónál és a szigeteknél. Aztán, mint aki észbe kap, mint aki nem bírja el a tényeket: a lakást, az apa betegségét, a csillagokat, melyekről a rádióban adnak elő vasárnap délután, a veseköveket, s hogy néha át kell menni a szobán, ahol mama meghalt, kiabálni kezdett. „Azonnal jere!” – írta ordítva. És alázatosan fejezte be a levelet, mint aki bocsánatot kér a végzettől és a szavaktól: „Ha még életben akarod látni.”

A levél izgatott volt, tele központozási hibákkal, fölösleges felkiáltó- és téves kérdőjelekkel. Péter megnézte a borítékot: repülőpostával küldték. Anna számára a repülőposta olyasfajta kaland lehetett, mint másnak egy világ körüli út az új léghajó fedélzetén. Látta Annát, amint a postára siet, horgolt kabátját feszesre gombolja, hogy meg ne fázzon repülés közben a nagy hidegben! Valami Anna lelkéből végre egyszer repült! – gondolta, és szomorúan mosolygott. Néhány szó, lila tintával rögzítve, valami Anna lelkéből, egyszer az életben magasan repült, hegyek és országok felett. Látta Annát, amint a postahivatal rácsa előtt áll, izgatott és bocsánatkérő mosollyal, remegő ujjakkal átadja a levelet – fején a csókatollas kalap –, s egyszerre elindít valamit a világban, a repülőgép indul Anna levelével, a mélyben nagy hegyek és erdők mozdulnak meg, mintha földrengés ingatná a világot, s rettenetes zúgás és robbanás közben száll a hír a világ felett, a hír, melyet Anna röpített föl, a rettenetes hír, mely megmozgatja a világot, a hír arról, hogy az apa meg fog halni. Anna bólint, és pénzt ad át a hivatalnoknak. Most ünnepélyes, arca kipirult.

Péter a csukott erkélyre ment, és kinyitotta az egyik ablakszárnyat. A tó megtelt a köddel, mintha felforrt volna és gőzölögne. A köd vékonyan tapadt a víz fölött; lélekidéző felvételeken terjeng így a köd a homályban, az anyag, melyet a megszállott alany bocsát ki, a rögeszme, melyet néhány beteg és elszánt képzelet anyaggá sűrített. Lehet, hogy egy öngyilkos erőlködik a tó mélyében: megbánta, szeretne élni, s most jeleket ad… A köd fölött tiszta volt a táj, éles rajzú, szende és üde, mint egy vízfestékkel színezett vizsgarajz. A faházakat zöld festékkel mázolták be, az ablakok keretét piros olajjal. A vízesés, mint egy kitakart ideg, vonaglott a hegy barna, kemény húsú szövetében. Öreg pap ment kerékpáron az ablak előtt, mögötte a fiatal segéd, hátán a kegyszeres táskával; valószínűleg haldoklótól érkeztek, feladták az utolsó kenetet, a haldokló üvegszemű, illedelmes iszonyattal nézett a papra és a sötétbe. A tájból úgy áradt a halál, mintha kimondtak volna valamit. Péter nem tudott a halálról semmit. A halottak körül dögszagú virág volt, sok költség, veszekedés. Nem értette a halált. „Valamiért” meghalni, mondták; Péter fejét rázta. Az ember nem hal meg „valamiért”. A halál néha egészen közelről rémlett föl, sorvadó szájak, szakállak és fogak; irtózatos volt és valószínűtlen, de mindenestől olyan földi, emberi, kissé gyermekes; lehetett védekezni ellene. Aztán volt a másik halál, amely ellen nem lehetett védekezni, a halál, amely bennünk volt, a mi halálunk, mikor egy forma ernyedni kezd, nem tart többé, iszonyatos tehetetlenség bénítja meg az élet és a munka ütemét, s a bűntudat, amely egyszerre ordítani kezd, hogy mi vagyunk a halál, mi találtuk fel, mi terjesztjük. Egyszer, nagyon régen, talán húsz év előtt, egy fiú, sárga frakkban, agyonlőtte magát; lenn, a vendéglőben szólt a zene, aznap érettségiztek, senki nem sejtett semmit. A fiú neve Géza volt. Vagy Ervin? Ernő? Nem emlékezett.

A hír szállt a levegőben, s megtelt vele a világ. Az állatok az erdőben felneszeltek, és az égre néztek. Az álomnak vége, gondolta Péter. Most valami mást kell majd álmodni. Az apát nem látta e pillanatban. A betegség, a haldoklás, ez az új, ismeretlen életforma, mélyen rejtették az apát, mintha elutazott volna, szokatlan környezetben él, most különös, új szokásokkal tetszeleg, fehér ruhában áll az ültetvény közepén, rabszolgái között, vagy talán katonaruhát húzott, és hangosan rendelkezik egy kaszárnyaudvar közepén. Az apával történt valami, amit ésszel nem lehetett követni. Talán zenével lehetett volna kifejezni azt, ami történt, vagy hangtalanul, mint mikor egyik évszak megszűnik s átadja kellékeit a másiknak. Nem érzett semmiféle fájdalmat. Kezén érezte La illatszerét: néhány perccel elébb, rettenetes régen, La szobájában feküdt a díványon, szemközt az ablakkal, a lazán leengedett redőny résein át a fény és az utcán elhaladó tárgyak és ablakok felbomlottak az idő és az anyag alkotóelemeire, egy másodpercre való esernyőt lehetett csak látni, egy pillanatra való kalapot, amint elvonult két mértani pont között. A szobában csend volt, La fürdött. Ezt a félórát szerette életéből legtisztábban és legszomorúbban. A szerelem hangjai és mozdulatai még éltek és hatottak valahol a szobában, mint a szavak, vagy mint egy ember illata; de neki már nem volt köze ehhez, valami úsztatta és vitte tovább, el La-tól, talán Edit felé, két part között, ezzel a lebegő, súlytalan felelőtlenséggel – az élmény most adta ki utolsó erejét, valami elhozta ide s valami elvitte most innen, lassan, közönyösen és kegyetlenül. Később La pénzt kért.

Elindult, hogy visszamegy hozzá. Hétre visszaérhet. La azt mondja majd: „Ó”, és: „Szegény kiskutyám!”, és: „Akarsz egy teát?” Vagy valami hasonlót. La pontosan azt mondja majd, amit mondani kell, s abban a pillanatban valószínű lesz a levél tartalma, tények veszik körül, poggyászok, emlékek, fájdalmak, üzenni kell jegyért, el kell képzelni az apa beteg arcát. Gondoskodni kell tengeri betegség ellen való orvosságról, fekete kesztyűről és nyakkendőről. La azt mondja majd: „Ne izgasd magad, az orvosok már sokat tudnak.” De bizonyos, hogy búcsúra is ezt mondja: „Isten tudja, talán jobb neki, szegénynek.” Megszagolta kezét, mélyen felszívta tenyeréről La olcsó és szemtelen illatszerét, mint a kokainista a mérget. Nem tud nélküle lenni. Aztán megint elviszi a hullám tőle, ez a mély és kegyetlen hullám, vissza Edithez, aki homlokához emeli kezét, majd az ablakhoz megy, megérinti ujjheggyel Péter vállát, s egészen halkan mondja: „Szegény, szegény.” Többet nem is mond. Segít csomagolni. Vigyen már most fekete ruhát? Talán az is gyilkosság, ha egy emberhez, aki veszélyben van, titokban csomagolt fekete ruhával indulunk. Így öljük egymást. Talán segítene, ha nyári ruhákat vinne magával, fehér szmokingot, amilyet Délszakon viselnek, s labdaütőket és detektívregényeket. Most orvosságot adnak az apának, Anna áll az ágy fejénél, aggályosan méri a cseppeket. Még él, biztosan tudta, hogy él, látta véreres, nagyon fehér kezét, ezt a nőies és kegyetlen kezet, melyet ebéd és vacsora után csókra nyújtott az apa, mint egy érthetetlen vallás főpapja. Péter egyszer sírt és le is térdelt előtte; átölelte az apa térdeit, s könnyein át nézett föl, de innen alulról csak mellényét és óraláncát látta; az apa feje elveszett a magasságban, iszonyú, anyagias jelentőségében, valamilyen finom ködben. Ez a változás elszórakoztatta és meglepte; makacsul térdelt, de elfelejtett sírni. Az apa tűrte, hogy Péter térdeljen előtte, keze tétován megérintette a gyermek fürtjeit, idegen szavakat mormogott. Soha nem tudta meg, feloldozta-e akkor az apa.

Úgy érezte, sietni kell. Az órára nézett. Mindjárt lejön a bárónő, vérvörös fésülködőköpenyben, megáll a lépcső közepén, s azt mondja: „Drágám, milyen csapás! Mennyire sajnálom! Mit jelent angolul szőlőcukor?” Sietni kell, mert el akar menni La-hoz, este vendégek érkeznek. Emmánuel és a két zenész; valamit meg kell beszélni Edittel, haza kell menni, az apához, megnézni, amint meghal, fel kell venni a fekete ruhát, amit mindig is gyanakvással szemlélt reggelenkint a szekrényben – egyszer fel kell majd venni, az apa temetésére, gondolta minden reggel. Így kezdődik egy halál. A fekete ruhát eddig csak fogadóestélyekre öltötte fel; egyszer a követségre ment, egyszer a nagy szállodába, mikor a szumátrai rokon átutazott. Úgy használta, mint hegyes és éles kést, mellyel kenyeret vágunk; de titokban tudjuk, hogy ölni is lehet vele. Sietni kell; egyszerre úgy érezte, mintha a messzeségben egy pokolgép óraművét felhúzták volna. Most eltemetik majd az apát, találkozik a testvérekkel, aztán visszatér ide, ebbe a szobába, a tiroli szekrény és a parasztasztal közé, s valami kezdődik, amit nem lehet elodázni többé. Valami személyes kezdődik. Garren Péter harminchét éves volt. Az apa haldoklott.

A szobában homályosodott, és virágok álltak az asztalon, sárga akác, befőttesüvegben, s zöld és vörös császárgyertyák. Edit papucsa hevert a dívány előtt. A díványon a kártyák, melyeket Edit alvás után mindig megkérdezett. A szoba tágas volt és a tenger felett lebegett, egyetlen, óriási ablaka farkasszemet nézett a heggyel és az erdővel, mint egy monoklis világfi a tömeggel. Volt valami hetyke és berendezetlen a szobában. Mindig úgy érezte, hogy csöngetnek, mindjárt hoznak valamit, egy lámpát vagy egy széket, s akkor tökéletes lesz a szoba berendezése, meg lehet nyugodni, végre úgy érzi majd, hogy otthon van. De éppen ezt a lámpát vagy karosszéket nem hozták el soha. Talán, mert nincs is ilyen bútor a világon. A kártyákat a vásáron vette Edit, s már elgyűrte, szamárfülekkel jelölte meg a fontosabb lapokat, a menyasszonynak vörös ceruzával bajuszt rajzolt. Megkereste a „levelet”, az „utazást” és a „halált”. A levél egészen olyan volt, mint egy hivatalos és szabályos levél, piros pecséttel, az utazás fiatalembert mutatott, zöld szalonkabátban, amint szomorúan bámul egy postakocsi után, s a halál koporsóban feküdt, egészen kicsi, gyermekkoporsóban, megrakva kereszttel és liliomokkal. A levelet a kártyák közé dobta, és elment La-hoz.

La és a fájdalom

LA MÁSFÉL ÉVE VOLT GARREN PÉTER SZERETŐJE. Péter minden elsején pénzt adott neki, s később is, amikor kért, hónap közben. Apja ács volt Würzburgban; polgári nevén így szólították: Karola Thinne. Tizenhat éves korában megszöktette és elcsábította egy nürnbergi építési vállalkozó, idősebb, szűkmarkú és széles körökben tisztelt polgár; a vállalkozótól végül aranykeresztet kapott ajándékba, s háromszáz frankot. Ezt a keresztet vékony aranyláncon nyakára forrasztatta. Ha meztelen volt, a kereszt lecsúszott telt mellei közé, s ott villogott, mint egy izzó, fájdalmas stigma. Karola mélyen, szelíden vallásos volt. Néha, meztelenül az ágyban, két kezével kapaszkodott ebbe a keresztbe, mint a fuldokló. Az ágy, a szenvedély tartálya felrobbant La körül, a vágy elsodorta, meg kellett kapaszkodni valamiben. Aztán hátracsapta karjait, behunyta szemét, s elvetette magát a párnák között. E pillanatban csakugyan fuldokló volt, akit sodort az ár, nem törődött már semmivel, azt sem bánta, ha létrára kötözik vagy megölik. Nyers és gyermekes arca ilyenkor megszépült, elkomolyodott.

Minden hajnalban misére ment; néha a mulatóból ment misére, vagy két ölelés között, macskajajos, dünnyögő alkalmi szeretők karjaiból. Péter tudta, hogy Karolát nem lehet korlátozni. A könyvtárban ismerkedtek meg; Karola Thinne vázlatokat keresett a jelmezhez, melyet a helytartó báljára akart felölteni. A könyvektől megijedt, és segélykérően nézett körül. Péterrel, aki segítségére sietett, az első órában olyan áhítatos és ijedt hangon beszélt, mint egy tetten ért szobaleány. Mintha mindegyre azt mondaná: „Igen, nagyságos úr, nem, nagyságos úr.” De mikor végre megtalálták a jelmezt, bizalmasan és elégedetten kezdett nevetni. Mintha időközben megtudott volna Péterről valamit, s e tudás birtokában most már tehet vele, amit akar. Először fagylaltot akart enni, s Péter rögtön engedelmeskedett. Útközben vásároltak Karolának egy pár cipőt. A megismerkedésüket követő órában, egy forgalmas köztéren, már vitatkoztak, mint a házasok. Karola sebesen járt, a templomok előtt keresztet vetett, időnként kancsi oldalpillantással nézett Péterre, és elégedetten nevetgélt. Kancsisága, mint valami vajákos képesség, igézően és gyermekesen hatott a férfiakra. Huszonhat éves volt, s olyan mulatságosan, önfeledten kancsi, mintha csak unalmában fintorogna, a felnőttek szórakoztatására.

A felnőttek a férfiak voltak Karola számára; a nőkkel háborúságban élt. Csak az apácákat szerette; a helybeli Orsolyáknak minden szombaton ajándékot vitt, s a főnöknőt, aki türelemmel és aggályosan hallgatta meg, vallomásaival árasztotta el. A férfiak, mesélte Karola a főnöknőnek, egyszerűen nem tudnak élni nélküle. Ő nem tehet erről, nem is akarja. A férfiaknak, minden férfinak, személyes ügye van Karolával, munka közben, mikor tornyot építenek, vagy éppen halálra ítélnek valakit, egyszerre nyugtalanok lesznek, mert ő él a földön, Karola, éppen ő, itt él közelükben. A főnöknő szerénységre intette. Karola bizonygatta, hogy szerény. Beéri teával és száraz kenyérrel; ő, Karola, egészen szerényen, legszívesebben meztelenül kuporogna naphosszat szobájában, s illetlen képeskönyveket forgatna, vagy divatjamúlt ékszerekkel játszadozna. A főnöknő sóhajtott. A férfiakról úgy beszélt Karola, mint a nagy megpróbáltatásról, melyet Isten bűneiért küldött reá; mint a hét egyiptomi csapás egyikéről, mint a sáskákról vagy az éjszakáról. A férfiak reátörtek, mint a veszedelem, La néha sikongott és hadonászott, tiltakozott ellenük. Kancsin sikongott, mint egy eszelős, ferde és eltorzult önkívületben. „Te jó és egyszerű lány vagy – mondta a főnöknő –, apád ács volt. Miért bolondozol?… Az édes Jézus nevelőapja is ács volt. Te a nép gyermeke vagy, te is a jászolhoz közel születtél. Nyugodj meg, kedves gyermek. Minden férfiban van valami az állatból; de van bennük valami szelíd és gyermekes is. A szenvedélyt Isten adja az embereknek. Viseld el, mert ez a sorsod.” Karola sírt, kezet csókolt, szipogva ült a főnöknő lábai előtt, színpadiasan gyermekes volt és tehetetlen. A főnöknő eltűrte, mert érezte, hogy Karola tiszta. S ha egy napon megkötözve, vagy megcsonkított testtel, holtan találják egy lebujban, akkor is tiszta, mert nem a szándék kergette a világ veszélyei közé, hanem a szolgálat kényszere. Karolának szolgálata volt az emberek között.

Péter is úgy érezte, hogy Karola tiszta. Néha eltűnt napokra, s aztán ázottan, csapzottan került haza, szeme alatt fekete árnyakkal, testén kék és zöld foltokkal, ocsmány és kezdetleges küzdelemből. Az ágyban feküdt, mint a nagybeteg, Péter kezét szorongatta, kamillateát kellett főzni neki, borogatta és kenőcsökkel kente sebeit. Egyszer bevitték az őrszobára és megverték, mert ellenszegült a zsoldosoknak, káromolta a helytartót és az érseket. Mintha valamilyen vad, egy szótagú, kezdetleges nyelven beszélt volna, melyet csak néhány kutató ért. Egy elfelejtett, vad törzs nyelvét beszélte. Valahol éltek a nők, mint egy törzs, az igazi nők, a vadak. Langyos, barna testük volt, mellüket virágkoszorúkkal ékítették, naphosszat a tengerparton ültek, várták a férfiakat, a vihart, a napsütést, énekeltek, egyhangú és jajongó, zsoltárszerű dallamokat, mint a keleti papok. Ennek a törzsnek nyelvén szólott Karola. A szerelem számára nemcsak az ölelkezés volt és a vágy, nemcsak a szomorúság és a kancsi kacérság, hanem állandó, szertartásos készenlét, mint a régi, keleti templomokban a nők számára, akik az istennőnek szentelték magukat.

Emmánuel megvetette Karolát, ringyónak nevezte, nem nyújtott kezet neki. La sajnálta Emmánuelt, és félt tőle. „Egy napon eljön majd – mondta Péternek –, és könyörögni fog. Itt térdel a szobában, szakálla csupa könny lesz, könny és lucsok. De lehet, hogy akkor már elkésett, s nem tudok segíteni rajta.” Karola a maga vad, törzsi nyelvét bajor tájszólással beszélte. A férfiak csettintettek, ha meglátták. Ő volt a „jó gyermek”, a bandzsa, érzéki kaland. De Péter már tudta, hogy ennek az „egyszerű kaland”-nak anyagát veszedelmes a szenvedély parazsával melegíteni, mert felrobban. Most, mikor visszament La-hoz, mert közben „történt valami” – olvasott egy levelet, megtudott valamit, s a hír e pillanatban még úgy hatott reá, mint valamilyen gyermekes, rémes álomkép, mintha újságban olvasta volna, hogy Japánban földrengés tört ki, és háromszázezer ember elpusztult –, egyszerre úgy érezte, La az egyetlen élőlény a világon, aki ezt a hírt személyes fájdalommá tudja varázsolni. Az apa halálát nem lehetett felfogni, sem átérezni. La volt az egyetlen, aki át tudta adni Péternek az örömet és a fájdalmat, aki az élet közönyös anyagából valamilyen személyes oldatot tudott kotyvasztani; máskülönben minden olyan íztelen és ismeretlen volt Péter számára, mint a konzervek, vagy a képek a moziban, vagy a hírek az újságokban, melyeknek olvastára az ember sajnálja az elpusztult japánokat, s aztán továbblapoz, és tejszínt kér a teához. La volt az egyetlen élőlény, kinek társaságában Péter ilyen szavakat mert mondani, mint: „Holnap elmegyek a pedikűröshöz, levágatom körmeimet”, vagy: „Nem szeretem Debussyt, untat”, vagy: „Maradj kombinéban”. La szemügyre vett mindent, ami Péterhez tartozott, egy érzést, egy szót, egy vágyat, vagy egy fájdalmat, a keze és lehelete melegétől minden csodálatosan felolvadt, személyessé és jóízűvé változott. Péter nem ismerte a fájdalmat. Most elment La-hoz, az apa halálhírével, ahogy ceyloni virághagymát visz ajándékba az ember, egzotikus virághagymát, melyet postán kapott, s most valamilyen híg oldatba kell helyezni, s akkor kinyílik a virág, pillanatok alatt felnő, színe és illata kibomlik. Csak La értett ehhez. Az örömhöz is csak ő értett, az unalomhoz is. La társaságában úgy unatkozott Péter, mint egy rosszul fizetett rajzoló unatkozhat hétköznap este szeretője, a fiatal fodrásznő társaságában, mikor már szerették egymást, kócosan ülnek a díványon, ásítoznak, és nincsen pénzük elmenni a moziba. Az unalom is valóságos volt La körül, érzékelhető. Péter otthon és az üzletben másfajta, légiesebb, eszményibb unalomban élt; ennek a másik unalomnak nem volt íze és szaga, a cselédek minden reggel kitakarították és szalmiákszesszel mosták le ezt az unalmat, egészen világos volt és színtelen. La társaságában az unalom is izzani kezdett, mint egy oroszlánketrecben.

Ebben az órában az utca üres volt; az emberek vízbe mártott kefével simították le hajukat az irodákban, a mosdófülkék tükrei előtt, a nők illatszerrel kenték be testüket, és találkára siettek, az anyák varrogattak, és uzsonnakávé mellett, viaszosvászonnal borított asztalra könyökölve, az érthetetlen szövegű latin leckét ismételték, és nehézkes igéket hajtogattak gyermekeikkel. Péter átsietett az ismerős utcán, s vitte La-hoz a fájdalmat, mint egy ismeretlen írású szöveget, melyet az imént fedezett fel, s egyetlen szakértő él csak a városban, aki e szöveg értelmét meg tudja fejteni. Mintha ékírással vagy képjelekkel írta volna Anna levelét. Olyan messziről érkezett a hír, mint egy történelmi felfedezés híre, valamilyen évezredekkel ezelőtt lezajlott, különösen véres ókori ütközet híre, amely tele van sebesültekkel, hőstettekkel, ármánnyal és diadalmenettel; s lehet, hogy egyik ősünk ott harcolt ez ütközetben, irtózatos régen, a gyermekkor előtt; talán hegyes szakállat hordott és kék tunikát, homlokát aranyabronccsal övezte, gőgösen és komoran haladt a diadalmenetben. Erről az ősről érkezett most hír. Időközben már felnőttünk. Voltaire megírta műveit, az emberek repülnek, puha selyemingeket viselnek, Péter megismerte Editet; de a hír most ért csak el hozzá. S most gyászolni kénytelen valamit, ami régen elpusztult már, de csodálatos módon számára most lett csak valóságos és időszerű fájdalom. Elment a palota előtt, melynek kapuja fölött, fekete üvegtáblán arany betűk hirdették Emmánuel nevét. A kapus tányérsapkája pereméhez emelte kezét, és feszesen tisztelgett. A kapusnak hiába mondanám, gondolta Péter. A hír tartalmának, igazi értelmének közölhetetlenségét most érezte először, szemközt az ismerős emberrel. Valami történt, amit a világnak gyászjelentésben, szertartásosan lehet csak átadni; az emberek majd bólintanak, és táviratokat, virágcsokrokat küldenek. A hír tartalmát nem tudja, talán nem is merészeli igazi értelmében lefordítani senki. Péter, ha kimondta ezt a szót: „fájdalom” – eddig csatateret látott, hason fekvő, nyögő és vonító sebesülteket, vagy nagyvárosi utcán eltévedt, magányos állatot, vagy fekete ruhás asszonyt egy ablakban, vagy gyereket, aki hiába várja, hogy a sötét szobában hajnalodjon, és nem mer kiáltani. Most, mintha egy szótárban végre meglelte volna az idegen szó valóságos értelmét, csodálkozva nézett körül.

La szobája üres volt. A kád alján megtapadt még néhány csepp víz s a fürdősó illatos-avas rétege. Kulcsra csukta az ajtót, megállt az üres, sötét szobában, hallgatózott. A hálókamrában vijjogott a távbeszélő-készülék, mint egy vészcsengő. Ragadozó madarak vijjognak így, veszélyben. Átment a kamrába, két ujjal, finnyásan, ahogy tisztátalan tárgyat érint az ember, leemelte és füléhez illesztette a kagylót. „Halló! – mondta a férfihang. – La? Kérem! Halló!” Aztán, kétségbeesve, gyermekes toporzékolással: „Halló, halló. Ki van ott? Halló, kérem!” Péter visszafojtotta lélegzetét. Megismerni egy férfit a lélegzet üteméről? Péter nem tudta, de sajnálta az idegent, aki most odaát toporzékol, valahol a világ másik végén, egy szobában vagy az utcán, egy baktériumokkal és reklámcédulákkal telített, savanyú, lélegzetszagú nyilvános távbeszélőfülkében. Egy pillanatig arra gondolt, hogy beszélni kezd. „La elment – mondhatná. – Kérem, nyugodjon meg. Majd visszajön. Legjobb éjszaka hívni, olyankor én soha nem vagyok itt.” A férfi hangja követelő volt, mint aki makacsul hiszi, hogy jogai vannak. Öntelt és szomorú hang volt, magányos ember hangja, aki rettenetesen megsértődik, ha a világ nem felel rögtön és teljes készséggel hívására. La nem várhat örökké reá, gondolta mentegetőzve Péter. Az elébb még velem volt, aztán elment. Biztos másoknak is szükségük van reá, mint egy kitűnő orvosra. Mindenki sorra kerül. Nagyon halkan lélegzett. A másik most megértette, hogy valaki áll a láthatatlan huzal végén, e pillanatban, mint a bilincs a razzián felszedett foglyokat, a finom drótfonál összehurkolta kettejüket, s farkasszemet néztek a sötétben, egymás leheletét érezték. Ez a testi közösség, egy idegen emberrel, aki talán ugyanolyan veszélyben hívta La-t, mint Péter, ez a bizalmasság, egy idegen hang leplezetlen bensősége meghatották. Szeretett volna segíteni. A sötétben és az ismeretlenségben állt egy ember, s úgy hívta La-t, olyan toporzékolva és nyűgösen, mint a beteg gyermek az anyját. A hang forró volt és fátyolos. A lélegzetből enyhe, keleties dohányillat áradt. Ápolt hang, gondolta szomorúan Péter; tud egészen halkan beszélni, s nem néz szomszédjára, mikor valami kegyetlent mond, egy szót, amely mélyen sebez egy idegen életet. Nem mondhatta neki, hogy tegye le a kagylót, mert La elment, valószínűleg egy másik férfihoz, aki éppen ilyen sürgősen hívta, mindenféle hazugságokkal, mintegy végveszélyben. Nem mondhatta neki, hogy La jár a világban, mint egy irgalmas nővér a csatatéren, a sebesültek között. Nem mondhatta, hogy ő, Péter, kezében tartja a telefonkagylót, s kihallgat egy idegen lélegzetvételt, egy idegen férfitüdő könnyű, szaggatott zörejeit és sípolásait neszeli, mint egy beteg, aki véletlenül az orvosi rendelőbe tévedt, s unalmában játszani kezd a leletekkel és a szívhallgatóval. Nem mondhatta neki, hogy ő is éppen La-t keresi, ezt a bizonyos La-t, akinek ez és ez a száma a telefonkönyvben, s az elébb még itt feküdt vele az ágyban. S nem mondhatta el, hogy az elébb levelet kapott Annától, repülőgépen küldték a hírt, s tartalmát, a fájdalmat, most akarta átadni La-nak, hogy fejtsék meg és írják tisztába, mint az ókori leletet. Nem mondhatott az idegen férfinak semmit. Ezért hallgatott.

Az idegen már tudta, hogy egy férfi áll a huzal végében, La szobájában; s ijedten és sértődötten elhallgatott. Azzal a szemérmetlen, gyáva és tétova hallgatással várakozott, amellyel bizonyos állatok a veszély pillanatában földre vetik magukat, halottnak látszanak, megjátszott bénaságban időznek el, amíg a vadász vagy a szerencsétlenség odébbvonul. La gyakran csalt a telefonnal; néha éppen Péter szemeit csókolgatta, hűvös, kamillatea ízű csókokkal, mikor megszólalt a készülék, s La hanyagon kinyújtotta kezét a hallgató után, és mellékesen, gépiesen hazudott. „Téves!” – mondta, s letette a kagylót, vagy váratlan, néha mulatságos és fordulatos társalgásba kezdett egy nem létező barátnéval, ruhákról mesélt vagy világias találkozásokról. Péter tudta, hogy a vonal végén nem a barátnő áll ilyenkor, hanem egy férfi, aki rossz időben telefonált. S néha Péter vette fel a kagylót, hangját hallatta és várta a választ; de nevetséges módon nem felelt senki, a megszeppent férfi lapult, várta, amíg Péter elunja a hallózást, és leteszi a kagylót. Néhány másodperccel később, finoman és gúnyosan csengetett még egyet a készülék, nagyon halkan, éppen csak hangot adott, jeléül annak, hogy a tolakodó kimászott a kelepcéből, túlhallgatta Pétert, s most mintegy lábujjhegyen kimegy a szobából, kilép a suta kalandból. E pillanatokban elégedetten figyelték a készülék ez árulkodó búcsúcsörrenését, La halkan nevetett, lehajtott fejjel járt a szobában, vállat vont, mint aki nem tehet arról, hogy feltalálták a telefont és a férfiakat. Minderről nem tehetett La. Tanácstalanul, mosolyogva nézett körül. Meg kellett neki bocsátani. Az idegen férfi most elunta a bukást és hallgatást, letette a kagylót, tétován elindult a világban. Péter egyedül maradt La szobájában, és körülnézett.