A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

When He Was Wicked, Avon 2004

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2002 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2011, 2021

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2011, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-100-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

MIT JELENT ROSSZ HÍRŰNEK LENNI?

Michael Stirling számára ez a titkolt szerelmet jelentette; azt, hogy telhetetlen, kielégíthetetlen vágyat érzett az egyetlen nő iránt, aki sosem lehet az övé.

MIT JELENT SZEMÉRMETLENNEK LENNI?

Francesca Bridgerton számára az egész egyetlen csókkal kezdődött, amit az a férfi csókolt ajkára, akiről sosem gondolta volna, hogy vággyal szereti.

MI TÖRTÉNIK? HA NINCS TÖBB TITOK?

Olvassa el Julia Quinn eddig legszebb, legszenvedélyesebb regényében…

Ez a könyv irodalmi alkotás. A kötetben szereplő nevek, karakterek, helyek és események a szerző képzeletében keletkeztek és képzeltnek, nem a valóság részének tekintendők. Valós helyekre, eseményekre, élő vagy elhunyt személyekre való hasonlóság teljesen véletlen.

B. B.-nek, aki társaságom volt e könyv írása folyamán.
A legjobb dolgok azokkal történnek, akik várnak!

És Paulnak is, bár ő a „Szerelem malária idején” címet akarta adni ennek a kötetnek.

Köszönetnyilvánítás
A szerző köszönetet kíván mondani dr. Paul Pottingernek és dr. Philip Yunellnek a fertőző betegségek és a neurológia területén adott szakértő tanácsaikért.

Első rész

1820. MÁRCIUS

LONDON, ANGLIA

1. fejezet

Nem nevezném nagyon vidám időtöltésnek, de nem is volt olyan rossz. Hiszen vannak nők, és vannak férfiak. Elhatároztam, hogy szórakozom.

Michael Stirling levele unokabátyjának,
Johnnak, Kilmartin grófjának.
Postázva az 52. Gyalogezredből
a napóleoni háborúk idején.

Minden életben van egy fordulópont. Egy olyan hatalmas, olyan éles, tiszta pillanat, amikor az ember úgy érzi, mintha mellbe vágták volna, és tudja, teljes bizonyossággal, a kétség legkisebb árnyéka nélkül tudja, hogy élete már sosem lesz olyan, mint addig volt.

Michael Stirling életében ez a pillanat akkor jött el, amikor megpillantotta Francesca Bridgertont.

Egész addigi életében nők után kajtatott vagy kajánul mosolygott, ha a hölgyek üldözték, és hagyta magát utolérni, aztán fordított a helyzeten, hogy ő legyen a győztes és ölelte, csókolta őket, szeretkezett velük, de soha, egyetlenegyszer sem hagyta, hogy szívét is dédelgessék, csak a testét adta bele az efféle kapcsolatokba, és ő, éppen ő, egyetlen pillantást vetett Francesca Bridgertonra és olyan gyorsan, olyan nagyon szerelembe esett, hogy nagy csoda, hogy sikerült szilárdan megállnia a lábán.

Michael szerencsétlenségére azonban Francesca vezetékneve már csak harminchat óráig maradt Bridgerton; sajnálatos módon azon okból találkoztak, hogy együtt vegyenek részt egy vacsorán, melyen a hölgy és az ő unokaöccse hamarosan bekövetkező házasságát ünnepelték.

Az élet ilyen ironikus tud lenni, szokta gondolni Michael, amikor udvariasabb hangulatban van. Kevésbé udvarias hangulatban teljesen más jelzőt használt.

És a hangulata, mivel súlyos szerelembe esett első unokatestvérének feleségével, illetve inkább iránta, tehát a hangulata nem volt mindig udvarias.

Ó, nagyon is jól titkolta ezt az érzést. Nem lett volna illendő, ha láthatóan rossz hangulata van. Hiszen valami bosszantóan figyelmes ember még észrevehetné és – isten ne adja – még jólléte és lelki állapota felől érdeklődne. És bár Michael Stirling egyáltalán nem alaptalanul volt büszke arra, hogy jól tud színlelni és másokat megtéveszteni (hiszen annyi nőt csábított el, hogy megszámlálni sem igen lehet, mindezt úgy, hogy egyszer sem hívták ki párbajra emiatt), nos, a keserű igazság az volt, hogy sosem volt még szerelmes, és ha van helyzet, amiben egy férfi közvetlen rákérdezés esetén elveszti megtévesztőképességét, az talán éppen a szerelmes állapot.

Így hát nevetett, nagyon vidám életet élt, és továbbra is sorra csábította el a nőket, és igyekezett észre sem venni, hogy amikor ágyban volt velük, többnyire behunyta a szemét, és már egyáltalán nem járt templomba, mert már annak sem találta értelmét, hogy imádkozni próbáljon saját lelki üdvösségéért. Ennek oka legfőképpen az volt, hogy Kilmartin plébániatemploma 1432-ben épült, és az épület málló kövei minden bizonnyal nem állnának ki egy nagy erejű, közvetlen villámcsapást.

És ha Isten valaha le akarna sújtani egy bűnösre, nem választhatna jobb áldozatot Michael Stirlingnél.

Michael Stirling, bűnös.

Akár névjegyre is írná. Ki is nyomtattatná, és úgy osztogatná ezt a névjegyet – mert ilyen fekete humora volt –, és meg is tenné, ha nem lenne meggyőződve arról, hogy anyja menten szörnyethalna, ha meglátná.

Lehet gazember, de semmi nem indokolja, hogy meggyötörje azt az asszonyt, aki életet adott neki.

Furcsa, hogy sosem tartotta bűnnek ezekkel a nőkkel való kapcsolatát. És ez az érzése semmit nem változott. Természetesen mindannyian akarták; nem lehet egy nőt elcsábítani, ha ő nem akarja, legalábbis akkor nem, ha a csábítást a szó eredeti értelmében értjük, és nem tévesztjük össze az erőszaktevéssel. Mindenképpen akarniuk kellett, ha pedig nem akarták, Michael azt azonnal, a legkisebb rezdülésből is megérezte; ilyenkor sarkon fordult és elsétált. Szenvedélye sosem uralkodott el rajta úgy, hogy ne sikerült volna gyors és határozott visszavonulót fújnia.

Ráadásul sosem csábított el szűz lányt, és sosem hált férjes asszonnyal. Ó, persze az ember legyen hű magához, akkor is, ha hazugságban él: hált férjes asszonnyal, sokkal, de csak olyanokkal, akiknek férje gazember volt, de az ilyen asszonyokkal is csak akkor, ha volt már legalább két fiúgyermekük, illetve ha az egyik beteges volt, akkor legalább három.

Az ember tartsa magát bizonyos elvekhez!

De ez… Ez elképzelhetetlen, ez szóba sem jöhet. Teljességgel elfogadhatatlan. Ez volt az egyetlen súlyos eltévelyedés (az eltévelyedés számos alapesete megvolt a praxisában), mely végül lelkét teljesen elfeketíti vagy legalábbis – feltéve, ha sikerül megtartania erejét, hogy vágya megvalósítása érdekében ne lépjen fel tevőlegesen – sötét grafitszürkére színezi. Mert ez… ez…

Unokafivére feleségét kívánta.

John feleségét kívánta.

John.

John, aki, a fene az egészbe, inkább fivére, mint saját édestestvére lehetett volna. John, akinek családja befogadta őt, amikor apja meghalt. John, akinek apja felnevelte őt és embert faragott belőle. John, akivel…

Ó, a kénköves pokolba! Tényleg muszáj ezt tennie magával? Egy hétig gyűjthetné és sorolhatná az okokat, hogy miért sodródott ebbe a pokolba, hogy éppen John feleségébe szeretett bele. És egyetlen ok és indok sem változtathatja meg az egyszerű tényt: John felesége sosem lehet az övé.

Sosem lehet az övé Francesca Bridgerton Stirling.

Nagy sóhajtással huppant a kanapéra, jobb bokáját bal térdére helyezte, figyelte, ahogy a házaspár a szoba másik végében nevet, mosolyog, évődve, szerelemmel néznek egymásra. A látványtól felfordult a gyomra. Megkívánt még egy italt.

– Miért is ne? – jelentette ki, és egy hajtársa kiitta poharát.

– Mi az, Michael? – kérdezte John. A fenébe is, a hallása, mint mindig, most is egészen kitűnő.

Michael kitűnően tudott önfeledt mosolyt színlelni; felemelte poharát.

– Csak szomjas voltam – felelte, a bon vivant tökéletes imázsát fenntartva.

Londonban voltak, a Kilmartin-házban, nem Kilmartinban (nem ház, nem kastély, csak Kilmartin), fent Skóciában, ahol a fiúk felnőttek, nem is a másik Kilmartin-házban, Edinburgh városában (Michael gyakran megjegyezte, hogy ősei közt egyetlen kreatív lélek sem volt); volt Kilmartin nyári lak (amennyiben egy huszonkét szobás házat egyszerű nyári laknak lehet nevezni), Kilmartin-apátság és persze Kilmartin-kastély. Michaelnek fogalma sem volt, miért nem adták a vezetéknevüket legalább az egyik rezidenciának; az volt a véleménye, hogy a „Stirling-ház” is nagyon jól hangzik. Úgy vélte, hogy a régi ambiciózus és képzelőerőtlen Stirling család annyira el volt telve újonnan kapott grófi címével, hogy eszükbe sem jutott más nevet adni birtokaiknak és bárminek, ami az övék.

Whiskyspoharába horkant. Azon csodálkozott, hogy nem Kilmartin-teát iszik és nem Kilmartin stílusú székben ül. Ami azt illeti, ez valószínűleg így lenne, ha nagyanyjának sikerült volta ezt úgy megoldania, hogy a család valahogy elkerülje a kereskedelmi tevékenységbe bonyolódás vádját. A vén hárpia olyan öntelt volt, hogy az ember azt hihette volna, született Stirling, nem egyszerűen házassággal került a családba. Úgy vélekedett, hogy Kilmartin grófné (jómaga) ugyanolyan fontos, mint bármilyen főnemes, és gyakran horkant fel elégedetlenül, ha vacsoraestélyeken holmi felkapaszkodott márkinék vagy hercegnék után vezették be a terembe.

A királynő előtt nyilván letérdelt volna, gondolta Michael szenvtelenül. El sem tudta képzelni, hogy a királynőn kívül más asszony előtt hódolna.

Francesca Bridgerton elnyerte volna a tetszését. Stirling nagymama nyilván felhúzta volna az orrát, ha megtudja, hogy Francesca apja egyszerű vikomt, de a Bridgertonok régi, nagyon népszerű és ennél fogva nagyhatalmú család. Ráadásul Francesca dereka egyenes, büszke, szellemes nő, humorérzéke kiváló. Ha ötven évvel idősebb volna, és nem lenne ennyire csinos, nagyon jó társaság lenne Stirling nagymama mellett.

És most Francesca lett Kilmartin grófné; feleségül ment Johnhoz, aki Michaelnél egy évvel fiatalabb, de a Stirling-házban mindenki a legidősebb fiúnak kijáró tisztelettel övezte; hiszen ő az örökös. John és Michael apja ikrek voltak, de előbbi hét perccel korábban látta meg a napvilágot.

A legkritikusabb hét perc Michael Stirling életében, pedig akkor még nem is élt.

– Hogyan ünnepeljük a második évfordulónkat? – kérdezte Francesca, miközben a szalon másik végébe ment és leült a zongora mellé.

– Ahogy akarod – felelte John.

Francesca ekkor Michaelhez fordult. Szeme a gyertyafényben is csodálatos kéken csillogott. Vagy Michael egyszerűen tudta, hogy Francesca szeme kék. Mintha ezekben a napokban csupa kék álmai lettek volna. Francesca-kéknek kéne hívni ezt a színt, gondolta.

– Michael… – szólt hozzá.

– Bocsáss meg, elkalandozott a figyelmem – mondta Michael azzal a ferde mosollyal, ami oly gyakran jelent meg arcán. Senki sem vette komolyan, amikor így mosolygott, és persze éppen ez volt a lényeg.

– Van valami ötleted? – kérdezte a grófné.

– Mire?

– Az évfordulónkra.

Ha nyílvessző lett volna nála, azt sem nyomhatta volna fájóbban Michael szívébe. Ám Michael csak vállat vont, mert rendkívül jól tudta színlelni érzelmeit.

– Nem az én évfordulóm – jegyezte meg.

– Tudom.

Michael nem nézett a hölgyre, de hangjából ítélve olyan érzése volt, mintha nem tetszene neki ez a válasz. Francesca arcán ebből semmi nem látszott, ebben Michael teljesen biztos volt. Az elmúlt két évben fájdalmasan jól megismerte John feleségét és tudta, hogy Francesca nem grimaszol. Ha gúnyos hangulatban van, ironikus vagy pajkos, csak a hangján hallatszik; legfeljebb szája széle görbül kicsit felfelé. Nem volt szükség grimaszra. Csak nézett az emberre, ajka kissé szélesebbre húzódott, és Michael feszengett, mely érzést azzal nyomta el, hogy italába kortyolt. Nem vetne jó fényt rá, ha túl sok időt töltene sógornője ajka ívének elemzésével.

– Biztosíthatlak – folytatta Francesca, tétován végigsimítva, de le nem nyomva a zongora billentyűinek elefántcsontját –, pontosan tudom, kihez mentem feleségül.

– Ebben én is biztos vagyok – mormogta Michael.

– Tessék?

– Folytasd csak.

Francesca ajka durcásan rándult. Michael gyakran látta rajta ezt a kifejezést, többnyire akkor, ha fivéreivel érintkezett.

– A tanácsodat kértem. Mert te olyan gyakran vagy boldog.

– Gyakran lennék boldog? – ismételte; tudta, hogy a világ ilyennek látja. Ezt fejezték ki becenevével is: a Víg Szépfiú. De ő maga nem mondta ezt ki. Nem szerette. Frivolnak, felületesnek érezte tőle magát.

Sőt, még rosszabb érzése volt, mert ez az elnevezés a valóságnak valószínűleg megfelelt.

– Nem értesz ezzel egyet? – kérdezte a nő.

– Természetesen nem. Csak nem szoktam meg, hogy házassági évfordulókkal kapcsolatban a véleményemet kérdezzék, hiszen egyáltalán nincs tehetségem a házassághoz.

– Azt sosem lehet tudni.

– Már megint kezditek – szólt John nevetve, azzal hátradőlt, és a Times aznap reggeli számát kezdte olvasni.

– Sosem próbáltad, milyen házasságban élni – mutatott rá Francesca. – Honnan tudnád, hogy nincs hozzá tehetséged?

Michael kínos mosolyra húzta száját.

– Azt hiszem, ez teljesen világos mindenkinek, aki ismer engem. Miért házasodnék, és miért jönne hozzám bárki feleségül? Nincs címem, nincs vagyonom…

– Van vagyonod – szólt közbe John, demonstrálva, hogy az újság mögül is figyel.

– Csak egy kis vagyonom van – javította ki Michael –, amit boldogan hagyok a gyerekeimre, mivel úgyis John adományozta nekem.

Francesca a férjére nézett és Michael pontosan tudta, mire gondol. John azért adta neki azt a vagyonrészt, mert azt akarta, hogy legyen valamije, legfőképpen célja. Michael teljesen céltalanul élt a világban azóta, hogy évekkel korábban leszerelt a hadseregtől. És bár John ezt sosem mondta, Michael tudta, hogy John bűntudatot érez amiatt, hogy nem harcolt Angliáért a kontinensen, hogy otthon maradt, miközben Michael egyedül nézett szembe a veszéllyel.

De John a birtok örököse. Kötelessége megházasodni, gyerekeket nemzeni, gyarapodni. Senki nem várta el tőle, hogy háborúba menjen.

Michael gyakran csodálkozott azon, vajon a vagyon – meglehetősen szép és kényelmes udvarház húsz hold földdel – átadásával John nem vezekelni akart-e. Gyanította, hogy Francesca ugyanígy elgondolkodott ezen.

De Francesca ezt sosem kérdezhette meg. Ismerte a férfiakat, talán azért, mert fivéreivel nőtt fel. Pontosan tudta, mit nem szabad egy férfitól megkérdezni.

Emiatt Michael aggódott kicsit. Úgy gondolta, jól tudja leplezni érzelmeit. De mi van akkor, ha Francesca tudja? Természetesen soha egy szóval sem tenne említést róla, még csak nem is utalna rá. Gyanította, hogy akkor sem változna semmi, akkor is ugyanolyan viszonyban lennének, ha Francesca tudná, hogy szereti.

– Azt hiszem, Kilmartinban kéne ünnepelnetek – szólalt meg Michael hirtelen.

– Skóciában? – kérdezte Francesca, lágyan leütve a zongora egyik B-hangját. – Most, hogy nemsokára kezdődik a szezon?

Michael felállt, hirtelen nagyon elfogta a mehetnék. Nem kellett volna átjönnie látogatóba.

– Miért ne? – kérdezte könnyed hangon. – Szeretsz ott lenni. John is szeret ott lenni. Nem olyan nagy út, és jó rugózású kocsitok van.

– Eljössz hozzánk? – kérdezte John.

– Nem tervezem – felelte Michael élesen. Nem igazán akart tanúja lenni a házassági évforduló megünneplésének. Ez is csak arra emlékeztetné, amit nem kaphat meg soha. Amitől csak bűntudata lenne. Vagy csak meglévő bűntudatát erősítené. Az ilyen emlékeztetők pedig teljességgel szükségtelenek; minden nap együtt élt velük.

Ne kívánd unokatestvéred feleségét!

Ezt Mózes elfelejtette beleírni a Tízparancsolatba.

– Sok dolgom van itt – tette hozzá Michael.

– Valóban? – kérdezte Francesca. Szemében érdeklődés csillant. – Mi dolgod van?

– Ó, hiszen tudod – felelte a férfi fanyar grimasszal –, olyasmi, amivel felkészülök a céltalan és romlott életre.

Francesca felállt.

Szent ég! Felállt, és elindult felé. Ez volt a legrosszabb… amikor megérintette.

Vállára simította kezét. Michael minden erejével igyekezett meg sem rezzenni.

– Kérlek, ne beszélj így!

Michael átnézett Francesca mellett Johnra, aki éppen csak annyira emelte fel az újságot, hogy úgy tehessen, mint aki nem hallja, amit beszélnek.

– Jól értelmezem, hogy törődni akarsz velem? – kérdezte Michael kissé undokul.

Francesca elhúzódott.

– Törődünk veled.

Többes számban. Mi. Nem én, nem John. Mi. Finom emlékeztető, hogy egységet alkotnak. John és Francesca. Lord és Lady Kilmartin. Természetesen nem így értette, de Michael ettől még így érezte.

– Nekem is fontos vagy – mondta Michael és várta, hogy sáskaraj jelenik meg a helyiségben vagy villám csap belé.

– Tudom – felelte Francesca, a férfi zavarát nem is sejtve vagy figyelembe sem véve. – Nem is lehetne nálad jobb kuzinom. De azt szeretném, ha boldog lennél.

Michael ekkor Johnra nézett, egyértelműen könyörgő pillantással: Ments meg!

John feladta az újságolvasás színlelését és letette a lapot.

– Drágám, Michael felnőtt ember. Úgy találja meg a boldogságát, ahogy neki tetszik. És akkor, amikor neki tetszik.

Francesca elgondolkodva csücsörítette ajkát és Michael jól látta rajta, hogy bosszús. Nem szerette, ha bármiben akadályozták és egyáltalán nem élvezte, hogy be kell ismernie, nem biztos, hogy megelégedésére tudja irányítani saját világát és azokat, akik benne élnek.

– Be kéne mutatnom téged a nővéremnek.

Szent ég!

– Találkoztam a nővéreddel – felelte Michael nagy hirtelenséggel. – Ami azt illeti, minden nővéredet ismerem. A húgodat is, aki még hátulgombolós.

– Már nem… – fogcsikorgatva elhallgatott. – Biztosíthatlak, hogy Hyacinth még nincs férjhez menendő korban. De Eloise igen…

– Nem fogom feleségül venni Eloise-t – szólt Michael élesen.

– Nem mondtam, hogy vedd feleségül – mondta Francesca. – Csak táncolj vele egyszer-kétszer.

– Már megtettem – emlékeztette a férfi. – És ennél többet nem fogok tenni.

– De…

– Francesca – szólt John. Hangja kellemes, nyugodt volt, de egyértelművé tette, mit gondol. Hagyd abba!

Michael legszívesebben hálát rebegett volna ezért a beavatkozásért. John természetesen azt gondolta, csak a szükségtelen női nyaggatástól menti meg; semmiképpen nem tudhatta az igazat, hogy Michael azt próbálja kiszámítani, milyen bűntudatot érez az, aki unokatestvére feleségébe szerelmes és az, aki a felesége nővérét szereti.

Szent ég! Feleségül venni Eloise Bridgertont. Vajon Francesca meg akarja ölni?

– Sétáljunk egyet! – javasolta Francesca hirtelen.

Michael kinézett az ablakon. A napfény nyomai is eltűntek az égről.

– Nincs egy kicsit késő a sétához?

– Nincs, ha két erős férfi kísér – felelte a nő. – Ráadásul a Mayfair negyed utcáin jó a világítás. Tökéletes biztonságban leszünk. – Férjéhez fordult: – Mi a véleményed, drágám?

– Ma este találkozóm van – felelte John, zsebórájára pillantva. – De menj csak Michaellel.

Ez is azt bizonyítja, hogy Johnnak halvány fogalma sincs Michael érzéseiről.

– Ti ketten mindig úgy élvezitek egymás társaságát – tette hozzá John.

Francesca erre mosolyogva Michaelhez fordult, még beljebb férkőzve a férfi lelkébe.

– Eljössz velem sétálni? Nagyon jólesne egy kis friss levegő most, hogy elállt az eső. Egész nap olyan furcsán éreztem magamat.

– Természetesen elkísérlek – felelte Michael, mert mindketten tudták, hogy nincs más dolga. Gondosan művelt kicsapongó, szertelen életet élt.

Ráadásul nem tudott ellenállni neki. Tudta, hogy távol kéne tartania magát tőle, tudta, hogy sosem engedhetné meg magának, hogy kettesben legyen vele. Sosem tehet semmit vágya kiéléséért, de tényleg ki kell tennie magát effajta gyötrelemnek? A nap végén egyedül fekszik le, bűntudat és vágy gyötri, szinte egyenlő mértékben.

De amikor Francesca rámosolygott, képtelen volt nemet mondani neki. És nem volt elég erős ahhoz, hogy megtagadjon magától egy órát a jelenlétében.

Mert Francescától csak a jelenlétét fogja kapni, soha mást. Soha egy csókot, soha egy sokat sejtető pillantást, soha egy érintést sem. Nem hangzik fel köztük a szerelem édes suttogása, a gyönyörűség nyöszörgése.

Csak mosolyát és társaságát kaphatja, és bármilyen szánalmas idióta is, beérte ennyivel.

– Egy pillanat – szólt az ajtóban megtorpanva. – Kabátot veszek.

– Csak siess – szólt utána John. – Elmúlt hét óra.

– Biztonságban leszek, ha Michael velem van – mondta könnyed mosollyal. – De ne aggódj, sietek. – Azzal pajkos pillantást vetett férjére. – Mindig gyors vagyok.

Michael elfordította tekintetét, mert unokabátyja elpirult. Az ég szerelmére, nem akarta tudni, mit jelent a „gyors leszek” kifejezés más értelemben. Sajnálatos módon ez sokféle dolgot jelenthetett, mindegyik pajzán tartalmú. Ő pedig a következő órát azzal fogja tölteni, hogy sorra veszi e lehetséges jelentéseket, és lelki szemei előtt megjelenik a kínzó kép, hogy Francesca mindezt vele műveli.

Megigazította nyakkendőjét. Talán megúszhatja valahogy a Francescával való sétát. Elkerülheti a következményeket. Hazamegy, és hideg fürdőt vesz. Vagy talál magának egy hosszú, gesztenyebarna hajú nőt. És ha szerencséje van, a nőnek kék szeme lesz.

– Sajnálom – mondta John, miután Francesca kiment.

Michael kérdőn nézett rá. John nyilván nem Francesca homályos célzására utalt.

– Azt, hogy nyaggat – magyarázta John. – Fiatal vagy. Nem kell még megházasodnod.

– Te fiatalabb vagy nálam – jegyezte meg Michael, főként csak azért, hogy ellenkezzen.

– Igen, de megismerkedtem Francescával – felelte John tétován vállat vonva, mintha ez elegendő magyarázat lenne. És elegendő magyarázat is volt.

– Nem bánom, hogy nyaggat – felelte Michael.

– Dehogynem. Látom a szemedben.

És ez volt a gond. John a szemében látja. A világon senki nem ismeri őt jobban. Ha valami bántotta, John azonnal meglátta rajta. Az volt a csoda, hogy John nem ismerte fel, mi az, ami Michaelt bántja.

– Megmondom neki, hogy hagyjon békén, bár tudnod kell, hogy csak azért nyaggat, mert szeret téged.

Michaelnek valahogy sikerült egy feszes mosolyt magára erőltetnie. Mert szólni semmiképpen nem tudott volna.

– Köszönöm, hogy elviszed sétálni – mondta John, azzal felállt. – Az eső miatt egész nap kicsit nyűgös volt. Azt mondta, bezártságérzése van.

– Mikor van a találkozód? – kérdezte Michael.

– Kilenckor – felelte John a szalonból kifelé menet. – Lord Liverpoollal találkozom.

– Parlamenti ügy?

John bólintott. Nagyon komolyan vette a Lordok Házában betöltött pozícióját. Michael gyakran csodálkozott, hogy ha ő születik erre a pozícióra, ugyanilyen kötelességtudattal végezné-e ezt a munkát.

Valószínűleg nem. De akkor sem számít sokat, ugye?

Michael nézte, hogy John a halántékát dörzsöli.

– Jól vagy? Úgy nézel ki, mintha egy kicsit…

Nem fejezte be a mondatot, mert nem volt biztos benne, hogyan is néz ki John. Nem jól. Csak ez volt biztos.

És ismerte Johnt. Mint a tenyerét. Talán még Francescánál is jobban.

– Pokolian fáj a fejem – mormogta John. – Egész nap fájt.

– Akarod, hogy hozassak laudanumot?

John tiltakozón ingatta fejét.

– Utálom azt a szert. Letompítja az agyamat. Liverpoolhoz azonban nagyon észnél kell lennem.

Michael bólintott.

– Sápadtnak tűnsz.

Maga sem tudta, miért mondta ezt. Nem mintha megváltoztatná John döntését a laudanummal kapcsolatban.

– Tényleg? – kérdezte John, és arca megvonaglott a fájdalomtól. Ujjait még erősebben halántékára szorította. – Azt hiszem, lefekszem egy kicsit, ha nincs ellenedre. Csak egy óra múlva kell indulnom.

– Rendben – felelte Michael halkan. – Akarod, hogy felébresztesselek?

John tagadón ingatta fejét.

– Majd szólok az inasomnak.

Ebben a pillanatban Francesca jelent meg a lépcsőn; hosszú, éjkék bársonykabátban lépkedett lefelé.

– Jó estét, uraim! – mondta, láthatóan sütkérezve a két férfi osztatlan figyelmében, de amint leért, elkomorult. – Valami baj van, drágám? – kérdezte férjét.

– Semmiség. Csak fáj a fejem.

– Le kell feküdnöd egy kicsit!

John nagy nehezen elmosolyodott.

– Éppen ezt mondtam Michaelnek. Szólok Simonsnak, hogy ébresszen fel, amikor indulnom kell.

– Lord Liverpoolhoz? – kérdezte Francesca.

– Igen. Kilencre.

– A gyülekezési törvénnyel kapcsolatban?

John bólintott.

– Igen, és az aranyfedezetre való visszaállásról. Nem emlékszel? Reggelinél említettem.

– Az biztos, hogy… – elhallgatott, mosolyogva ingatta fejét. – Nos, tudod, hogyan érzek.

John mosolygott, aztán lehajolt és lágyan megcsókolta feleségét.

– Mindig tudom, mit érzel, drágám.

Michael úgy tett, mintha másfelé nézne, mintha észre sem vette volna.

– Nem mindig – mondta Francesca lágy, évődő hangon.

– Amikor számít, tudom – felelte John.

– Az már igaz – ismerte el Francesca. – Ennyit a próbálkozásomról, hogy titokzatos hölgy legyek.

John ismét megcsókolta.

– Jobban szeretem, ha olyan vagy, mint a nyitott könyv.

Michael köhécselt. Ez nem lehet olyan nehéz; nem mintha John és Francesca a szokásostól eltérően viselkedtek volna. A társaságban meg is jegyezték, hogy olyanok, mintha összecsiszolták volna őket; csodálatos harmóniában, gyönyörű szerelemben élnek.

– Kezd késő lenni – szólt Francesca. – Ha levegőzni akarok, indulnom kell.

John bólintott, egy pillanatra lehunyta szemét.

– Biztos, hogy jól vagy?

– Jól vagyok. Csak egy egyszerű fejfájás.

Francesca kezét nyújtotta, Michaelbe karolt.

– Ha hazajössz a találkozóról, mindenképpen vegyél be laudanumot – szólt vissza az ajtóból. – Most nyilván nem teszed.

John elgyötörten bólintott, azzal elindult a lépcsőn felfelé.

– Szegény John! – jegyezte meg Francesca, amikor kilépett a friss estébe. Mélyet lélegzett, felsóhajtott. – Gyűlölöm a fejfájást. Mindig nagyon elkedvetlenít.

– Nekem sosem fáj a fejem – jegyezte meg Michael, és levezette a hölgyet a lépcsőn, a járdára.

– Valóban? – Felnézett a férfira, ajka ismerős pajkos mosolyra húzódott. – Szerencsés vagy.

Michael ettől majdnem felnevetett.

Az utcán sétál a nővel, akit szeret.

Szerencsés.

2. fejezet

…és ha ilyen rossz lenne a helyzet, gyanítom, hogy nem mondanád el nekem. Ami a nőket illeti, legalább arról próbálj meggyőződni, hogy tiszták és nem betegek. Ezen kívül lehetőséged szerint tegyél meg mindent, hogy elviselhető legyen az életed. És kérlek, úgy igyekezz, hogy ne öljenek meg. Nem akarok érzelgősnek hatni, de akár ezt is felvállalom: nem tudom, mihez kezdenék nélküled.

Kilmartin grófja unokaöccsének,
Michael Stirlingnek az 52. Gyalogezredhez
címezve a napóleoni háborúk idején.

Minden hibája ellenére – és Francesca készségesen elismerte, hogy Michael Stirlingnek sok hibája van – nagyon kedves, kellemes ember volt.

Szörnyű nőcsábász volt (Francesca ennek szemtanúja is volt és még ő is kénytelen volt elismerni, hogy különben nagyon okos, intelligens nők is elvesztették józan eszüket, amikor Michael úgy döntött, kedves akar lenni), és bizonyosan nem olyan komolysággal viszonyult az élethez, ahogy ő és John szerette volna, de mindezek ellenére nem tudott haragudni rá. Nagyon kedvelte.

Hiszen Michael volt John legjobb barátja – persze csak addig, míg meg nem nősült –, és az elmúlt két évben neki is bizalmasává vált.

Ez elég mulatságos dolog volt. Ki gondolta volna, hogy egy férfit legbizalmasabb barátai közé fogad? Nem érezte feszélyezve magát férfiak közelében; négy fiútestvér a legnőiesebb teremtésből is kiűzte volna a kényességet. De nem volt olyan, mint nővérei.

Daphne és Eloise – és talán Hyacinth, bár ő még túl fiatal volt ahhoz, hogy ezt meg lehessen állapítani –; ők nyílt, vidám, napsugaras teremtések. Olyan nők, akik kitűnnek vadászatokon, céllövésben, ami miatt „vidám, kellemes hölgyeknek” tekintették őket. A férfiak mindig jól érezték magukat a társaságukban, és mint Francesca megjegyezte, az érzés kölcsönös volt.

De ő más. Ő mindig egy kicsit másnak érezte magát, mint a család többi tagja. Nagyon szerette őket, és bármelyikükre rábízta volna az életét is, de bár külsőre Bridgerton volt, belül mindig is afféle elcserélt gyereknek érezte magát.

Míg a család többi tagja szeretett eljárni otthonról kirándulni, vendégségbe, ő… nem mondhatni, hogy félénk volt, csak egy kicsit visszahúzódóbb, kissé óvatosabb a szavakkal. Ironikus és szellemes társalgó hírében állt, és el kellett ismernie, hogy ritkán tudott ellenállni a kísértésnek, hogy egy-egy fanyar megjegyzéssel piszkálja testvéreit. Ezt természetesen szeretetből tette, amibe talán vegyült némi elkeseredés is, ami abból ered, ha az ember túl sok időt tölt a családdal, de ők is visszaadták a kölcsönt, vagyis oda-vissza ment az évődés, csipkelődés és így minden rendben volt.

Ilyen volt a családja. Nevettek, évődtek, civakodtak. Francesca egy kicsit halkabban vette ki a részét mindebből, kissé visszahúzódóbb és kevésbé harsány volt.

Gyakran tűnődött azon, vajon John iránt azért érzett-e vonzalmat, mert férje kiemelte abból a káoszból, ami a Bridgerton-házra oly gyakran jellemző volt. Teste minden porcikájával, minden lélegzetével imádta. Rokon lelkek voltak, és ez sokféleképpen megmutatkozott. De furcsamód megkönnyebbülés volt, hogy elhagyhatta anyja házát és elmenekülhetett, hogy nyugodtabb életet éljen Johnnal, aki szinte mindenben ugyanúgy gondolkodott, mint ő, aki megértette őt, érezte minden rezdülését. Kiegészítették egymást.

A legfurcsább érzés volt, amikor megismerkedtek; mintha a rendezetlen kirakósban végre összeállt volna minden darab. Első találkozásukban nem volt jelen a szerelem és szenvedély mindent elsöprő ereje, inkább olyan érzés volt, hogy végre rátalált arra az emberre, akivel teljesen önmaga lehet.

Hirtelen érzés volt. Azonnali. Nem emlékezett, mit mondott neki John, de amint az első szót kimondta, Francesca úgy érezte, hazatalált.

És vele jött Michael, az unokatestvére, bár igazság szerint a két férfi olyan volt, mintha testvérek lettek volna. Együtt nevelkedtek, és korban is olyan közel álltak egymáshoz, hogy mindenben osztoztak.

Illetve, majdnem mindenben. John a birtok örököse, Michael pedig csak az unokaöccse, vagyis a két fiút természetesen nem egyenlően kezelték. De abból, amit Francesca hallott, és amit a Stirling családról megtudott, tudta, hogy egyformán szerették őket, és úgy érezte, ez Michael jó humorának eredője.

Mert bár John örökölte a címet és a vagyont, vagyis tulajdonképpen mindent, Michael mintha nem irigyelte volna.

Nem irigyelte. Ez csodálattal töltötte el Francescát. Úgy nevelték fel, mintha John testvére, mintha a bátyja lett volna, mégsem irigyelt Johntól semmit, amivel a sors megajándékozta.

És Francesca éppen ezért szerette olyan nagyon. Michael nyilván valami gúnyos-fanyar megjegyzéssel hárította volna, ha emiatt dicsérni próbálta volna, és egészen biztos volt abban is, hogy rámutatott volna saját súlyos hibáira is (és Francesca attól tartott, hogy ezek közül egyik sem volt eltúlzott), mindezzel azt bizonyítandó, hogy lelke sötét, velejéig romlott gazember… pedig Michael Stirling valójában férfiak közt páratlan nagylelkűséget és szeretetre való képességet tanúsít.

És ha nem talál neki gyorsan feleséget, abba Francesca beleőrül.

– Mi bajod van a nővéremmel? – kérdezte, pontosan tudva, hogy hangja belehasít az éjszakába.

– Francesca – szólt Michael és maga is hallotta hangjában a szerencsére évődéssel vegyülő bosszúságot –, nem veszem feleségül a nővéredet.

– Nem mondtam, hogy vedd feleségül.

– Nem is kell mondanod. Az arcod olyan, mint a nyitott könyv.

Francesca felnézett rá, ajka grimaszba rándult.

– Hiszen nem is néztél rám!

– De rád néztem. Amúgy az sem számított volna, ha nem nézek rád. Tudom, miben mesterkedsz.

Igaza volt, és Francesca ettől megrettent. Néha aggódott, hogy Michael ugyanúgy érti őt, ahogy John.

– Neked feleség kell.

– Nem éppen az imént ígérted meg a férjednek, hogy nem nyaggatsz tovább ezzel kapcsolatban?

– Ami azt illeti, nem ígértem meg – nézett rá a nő meglepetten. – John természetesen erre kért…

– Természetellenesen – mormogta Michael.

Francesca felnevetett. Michael mindig képes volt megnevettetni.

– Úgy tudtam, a feleségeknek teljesíteniük kell férjük kérését, engedelmeskedniük kell férjük akaratának – szólt Michael homlokát ráncolva. – Ami azt illeti, szinte biztos vagyok benne, hogy ez benne van a házassági fogadalomban.

– Nagyon rosszat tennék neked, ha ilyen feleséget találnék neked – hangsúlyozta az érzést jól időzített és rendkívül megvető horkanással.

Michael megfordult és határozottan atyáskodó arckifejezéssel nézett le rá. Nemes embernek kéne lennie, gondolta Francesca. Ugyan túlságosan felelőtlen ahhoz, hogy ellássa a nemesi címmel kapcsolatos kötelességeket, de egész személyiségét nézve, felelőtlenség ide vagy oda, akár királyi herceg is lehetne.

– Attól, hogy Kilmartin grófnője vagy, még nem tartozik a kötelességeid közé, hogy nekem feleséget keress.

– Pedig ezt feltétlenül a kötelességeim közé kéne sorolni.

Michael nevetett, ami Francescát derűvel töltötte el. Francesca mindig meg tudta nevettetni.

– Hát jó – szólt, egyelőre feladva tervét. – Akkor mondj valami megátalkodott pajzánságot, amit John biztosan nem rosszallna.

Ezt a játékot szokták játszani, John jelenlétében is, bár John legalábbis tettette, hogy nem helyesli, amit tesznek. De Francesca gyanította, hogy John nagyon is élvezte Michael történeteit, legalább annyira, mint ő. Amikor befejezte a kötelező feddést, mindig nagyon figyelt. Nem mintha Michael sokat mesélt volna magánéletéről. Ahhoz túl diszkrét volt. De időnként halvány utalásokat és burkolt célzásokat tett, és ezt Francesca és John is rendkívül szórakoztatónak találta. Semmivel nem cserélték volna el a békés, jó házasságukat, de ki ne szeretné, ha buja kalandok szaftos történeteit hallhatja?

– Attól tartok, ezen a héten nem követtem el semmiféle megátalkodott pajzánságot – mondta Michael, és a hölgyet gondosan terelve befordult a King Streetre.

– Te? Nem tettél semmi helytelent? Ez lehetetlen!

– Még csak kedd van – emlékeztette.

– Igen, de nem számoljuk a vasárnapot, amit, biztos vagyok benne, hogy nem szentségtelenítenél meg – pillantott rá olyan nézéssel, ami azt sugallta, egészen bizonyos benne, hogy Michael a héten már minden lehetséges módon vétkezett, és ebben vasárnap sem türtőztette megát. – Még így is ott volt a hétfő. Egy férfi elég sok mindent megtehet hétfőn. – Nem ez a férfi. Nem ezen a hétfőn.

– Akkor mit csináltál?

Michael ezen egy kicsit elgondolkodott.

– Igazából semmit.

– Ez lehetetlen – szekálta Francesca. – Egészen biztos vagyok benne, hogy legalább egy órán keresztül ébren láttalak.

Michael erre nem felelt, aztán vállat vont, olyan mozdulattal, amit Francesca furcsamód zavarónak talált.

– Nem csináltam semmit. Sétáltam, beszélgettem, ettem, de a nap végén úgy éreztem, semmit nem csináltam.

Francesca hirtelen megszorította a karját.

– Találnunk kell neked valami elfoglaltságot – mondta halkan, kedvesen.

Michael megfordult és ránézett; furcsa, ezüstfényű szemével olyan áthatón nézett rá, hogy Francesca tudta, nem gyakran engedi meg magának, hogy így nézzen.

Aztán elmúlt a pillanat és Michael újra önmaga volt, és csak annyi változott, hogy már tudta, Michael Stirling egyáltalán nem az az ember, amilyennek az emberek előtt mutatkozni akar. Néha előtte is.

– Haza kéne mennünk – mondta Michael. – Kezd késő lenni és John a fejemet veszi, ha nem vigyázok rád és megfázol.

– John engem hibáztatna az ostobaságomért, és ezt te is jól tudod – mondta Francesca. – Csak így akarod finoman közölni, hogy valami nőcske vár rád, és talán csak lepedőt visel, ágyban, párnák közt.

Michael vigyorogva nézett rá. Sármos, pajzán vigyor volt, és Francesca megértette, miért rajong érte az előkelő társaság fele – a nők –, miért vannak valósággal beleszerelmesedve annak ellenére, hogy nincs vagyona és nemesi címe.

– Ha jól emlékszem, valami megátalkodott pajzánságot akartál hallani. Kíváncsi vagy apró részletekre is? Esetleg, hogy milyen színű a lepedő?

Francesca elpirult. A teringettét! Utálta, ha elpirult, de szerencsére az éjszaka elfedte ezt a pirulást.

– Remélem, nem sárga – mondta, mert nem volt képes elviselni, hogy a beszélgetés úgy végződjön, hogy zavarban van. – Attól kissé sápadtnak tűnnél.

– Rajtam nem lesz lepedő – mondta a férfi lassan, vontatottan.

– Akkor is.

Michael nevetett és Francesca tudta, hogy a férfi tudja, csak azért mondta ezt, hogy övé legyen az utolsó szó. És Francesca arra gondolt, Michael meghagyja neki ezt a kis győzelmet, de aztán, amikor már kezdett megkönnyebbülni a csendtől, Michael megszólalt: – Azt hiszem, a lepedő vörös.

– Nem tudom elhinni, hogy ezt így kimondtad!

– Te kérdezted, Francesca Stirling – felelte lenézve rá; éjfekete tincs hullt homlokába. – Szerencséd, hogy nem árullak be a férjednek.

– John sosem aggódna miattam ilyesmiért.

Francesca egy pillanatig azt hitte, a férfi nem válaszol, de aztán megszólalt: – Tudom – felelte mély, komoly hangon. – Csak ezért évődöm így veled.

Francesca a járdát figyelte, a lába elé nézett, nehogy rossz helyre lépjen, de a férfi hangja olyan komoly volt, hogy fel kellett néznie rá.

– Rajtad kívül nem ismerek nőt, aki sosem lépne félre – mondta, Francesca állát megérintve. – Fogalmad sincs, milyen nagyra becsüllek ezért.

– Szeretem az unokatestvéredet – szólt Francesca halkan. – Sosem csalnám meg.

Michael leeresztette kezét.

– Tudom.

Olyan szép, olyan jóképű volt a holdfényben, és annyira látszott rajta, milyen kibírhatatlanul vágyik szerelemre, hogy Francesca szíve szinte meghasadt érte. Nincs nő, aki ellent tudna állni neki, ennek a tökéletes arcnak, a magas, izmos testnek. És aki időt szakít rá, hogy megtudja, milyen lélek lakozik ebben a gyönyörű testben, melegszívű, hűséges és igaz embernek ismerheti meg.

Persze van benne némi ördögi, de Francesca gyanította, hogy legfőképpen pontosan ez vonzotta a hölgyeket.

– Akkor hazamegyünk? – kérdezte Michael a Stirling-ház felé biccentve. Hirtelen csupa bűbáj volt. Francesca felsóhajtott és megfordult.

– Köszönöm, hogy elhoztál sétálni – mondta pár percnyi barátságos csend után. – Nem túloztam, amikor azt mondtam, hogy kis híján megbolondultam ebben az esős időben.

– Ezt nem mondtad – jegyezte meg Michael, és meggondolatlanságáért gondolatban oldalba rúgta magát. Francesca nem azt mondta, hogy kis híján megbolondul, hanem hogy furcsán érezte magát abban az esős időben, de csak egy idióta vadember vagy egy szerelmes bolond tette volna szóvá az eltérést.

– Valóban? – vonta össze a szemöldökét Francesca. – Hát, pedig így gondoltam. Ha tudni akarod, eléggé lomha lettem abban a bezártságban. A friss levegő nagyon jót tett nekem.

– Örülök, hogy segíthettem – felelte Michael gálánsan.

Francesca mosolyogva lépdelt felfelé a Kilmartin-ház lépcsőin. Amint lába a legfelső lépcsőfokot érintette, nyílt az ajtó. A komornyik láthatta őket közeledni. Michael megvárta, míg a hallban lesegítik Francesca kabátját.

– Maradsz még egy italra, vagy rögtön indulnod kell a… találkozódra? – kérdezte szemében pajkos villanással.

Michael a hall másik végében álló órára pillantott. Fél kilenc volt, és bár nem kellett sehová sem mennie, mert nem várta hölgy, bár nyilván könnyen és nagyon gyorsan találhatott volna, ha akar, és úgy érezte, akar, nem igazán volt kedve a Kilmartin-házban maradni.

– Mennem kell. Még sok dolgom van.

– Semmi dolgod nincs, és ezt te is jól tudod. Csak rosszalkodni akarsz.

– Nagyon jó időtöltés – mormogta Michael.

Éppen szóra nyitotta ajkát, hogy korholja, de ekkor Simon jelent meg, John nemrégiben alkalmazott személyi inasa.

– Asszonyom… – szólította meg.

Francesca odafordult hozzá, bólintott, hogy várja a folytatást.

– Kopogtam őlordsága ajtaján és kétszer a nevén szólítottam, de azt hiszem, nagyon mélyen alszik. Kívánja, hogy mindezek ellenére felkeltsem?

Francesca bólintott.

– Igen. Szeretném, ha hagyhatnánk aludni. Az utóbbi időben nagyon keményen dolgozott – intézte utóbbi szavait Michael felé –, de tudom, hogy Lord Liverpoollal van fontos találkozója. Kérem… Ne, várjon. Majd én felébresztem. Így jobb lesz – mondta, azzal Michaelhez fordult: – Holnap viszontlátunk?

– Ami azt illeti, ha John még nem indult el, inkább maradok. Gyalog jöttem, így kihasználhatnám a kocsiját, ha a találkozójára ért.

Francesca bólintott és sietve elindult a lépcsőn; Michael csak mormogott magában és a hall falára akasztott festményeket nézegette.

Aztán Francesca sikoltása hasított a levegőbe.

Michael nem emlékezett rá, hogy felrohant a lépcsőn, de valahogy ott volt, ott termett John és Francesca hálószobájában, a ház egyetlen szobájában, ahova sosem lépett be addig.

– Francesca! – lihegett. – Frannie, Frannie, mi a…

Francesca az ágy mellett ült, John ernyedt alkarját fogta.

– Ébreszd fel, Michael! – kiáltotta sírva. – Ébreszd fel! Kérlek, tedd meg ezt nekem! Ébreszd fel!

Michael érezte, hogy a világ kicsúszik a lába alól. Az ágy a szoba másik végében volt, jó tizenkét lépésnyire, de tudta.

Senki sem ismerte Johnt olyan jól, mint ő. Senki.

És John nem volt abban a szobában. Elment. Ami az ágyon volt…

Az nem John.

– Francesca – suttogta, lassan megindulva felé. Keze, lába furcsa, érzéketlen, félelmetesen renyhe volt. – Francesca…

Az asszony ránézett, nagy, rémült szemmel.

– Ébreszd fel, Michael!

– Francesca, én…

– Most! – kiáltotta, nekilódulva. – Ébreszd fel! Meg tudod tenni! Ébreszd fel! Ébreszd fel!

És Michael nem tehetett mást, csak állt és hagyta, hogy Francesca a mellkasát püfölje, megragadja nyakkendőjét és rázza, rángassa, míg levegőért kapkod. Nem ölelhette át, nem vigasztalgatta, mert ugyanúgy zavart és zaklatott volt.

Aztán Francescát hirtelen elhagyta a tűz, és Michael karjába omlott. Könnyei átnedvesítették a férfi ingét.

– Fájt a feje. Csak a feje fájt – nyöszörögte. – Ennyi. Csak egy egyszerű fejfájás. Csak fejfájás – felnézett, tekintetével a férfi arcát kereste, választ keresett, amit sosem kaphat meg tőle. – Csak fájt a feje – ismételte.

Megtörtnek látszott.

– Tudom – mondta Michael, bár tudta, hogy ez nem elég.

– Ó, Michael! Most mit tegyek?

– Nem tudom – felelte, mert valóban nem tudta, mit lehetne tenni. Eton és Cambridge falai között, valamint a hadseregbeli szolgálatban megtanították mindenre, amit egy angol úrnak élete során tudnia kell. De erre nem.

– Nem értem – szólt Francesca, és Michael gyanította, hogy sok mást is mondott, de mindabból semmi sem jutott el a tudatáig. Arra sem volt ereje, hogy állva maradjon. Mind a ketten leültek a szőnyegre. Hátukat az ágy oldalának támasztották.

Michael merev tekintettel a szemközti falat bámulta és azon csodálkozott, hogy miért nem sír. Dermedt volt, kábult, teste nehéz, és nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy lelkét tépték ki a testéből.

Éppen John.

Miért?

Miért?

És ahogy ott ült, homályosan észlelve, hogy a személyzet az ajtó előtt gyülekezik, észlelte, hogy Francesca is ezeket a szavakat zokogja.

Éppen John.

Miért?

Miért?

– Gondolja, hogy várandós lehet?

Michael csodálkozva nézett Lord Winstonra, a Lordok Háza Privilégium Bizottságának láthatóan túlbuzgó megbízottjára. John alig egy napja hunyt el. Még mindig nehéz volt felfogni, hogy ez történt. És most itt van ez az izgága kis ember, figyelmet követel, és valami olyasmit mondogat, hogy szent kötelesség a korona iránt.

– Őladysége – szólt Lord Winston. – Ha gyermeket vár, az nagymértékben bonyolítja a helyzetet.

– Nem tudom – felelte Michael. – Nem kérdeztem meg tőle.

– Pedig meg kell kérdeznie. Biztos vagyok benne, hogy szeretné teljes mértékben birtokba venni új birtokait, de meg kell győződnünk arról, hogy várandós-e vagy sem. Ha ugyanis terhes, bizottságunk egy tagjának jelen kell lennie a szülésnél.

Michael érezte, hogy arca megrezzen.

– Tessék? – sikerült nagy nehezen kimondania.

– A gyerekelcserélés miatt – felelte Lord Winston komoran. – Volt rá példa, hogy…

– Az isten szerelmére!

– Ez ugyanúgy szolgálja az ön védelmét, mint a többi érdekelt fél és a királyság érdekét – vágott a szavába Lord Winston. – Ha Őladysége lánygyermeknek ad életet, és nincs senki, aki tanú lehetne, mi akadályozza meg, hogy kicserélje a kisgyereket egy fiúra?

Michael képtelen volt odáig alacsonyodni, hogy erre válaszoljon.

– Ki kell deríteni, hogy viselős-e – forszírozta tovább a témát Lord Winston. – Intézkedéseket kell tenni.

– Hiszen csak tegnap özvegyült meg! – szólt Michael élesen. – Nem fogom megterhelni ilyen tolakodó kérdéssel.

– Itt Őladysége érzéseinél nagyobb a tét – felelte Lord Winston. – Nem adhatjuk át szabályosan a grófságot, amíg az öröklés ügye kétséget kizáróan nincs lezárva.

– Az ördög vigye el a grófságot! – csattant fel Michael.

Lord Winston döbbenten levegő után kapkodott, rémületében néhány lépést hátrált.

– Ön megfeledkezik magáról, uram.

– Nem vagyok az ön ura – mordult Michael. – Senkinek sem vagyok az ura.

Elhallgatott, székbe hanyatlott, nagyon erősen próbálta túltenni magát a kínos érzésen, hogy a síráshoz igen közel áll. Éppen itt, John dolgozószobájában, ezzel az átkozott emberrel, aki mintha képtelen lenne megérteni, hogy gyászoló házban van, a halott nem egyszerűen gróf, hanem ember. Michael ezt legszívesebben a szemébe üvöltötte volna.

És gyanította, hogy előbb-utóbb megtette volna. Amint Lord Winston távozott volna és Michael bezárhatta volna utána az ajtót, valószínűleg kezébe temette volna fejét és sírt volna keservesen.

– Valakinek meg kell kérdezni tőle – szólt Lord Winston.

– Ez a valaki nem én leszek – mondta Michael halkan.

– Akkor majd én megteszem.

Michael felugrott a székből, a falhoz nyomta Lord Winstont.

– Ne közelítsen Lady Kilmartinhoz! – mordult. – Nem szívhat vele egy levegőt! Világos?

– Meglehetősen – felelte a kis termetű ember.

Michael elengedte; halványan látta, hogy Lord Winston arca lilulni kezdett.

– Távozzék, kérem!

– Na de… szükséges, hogy…

– Kifelé! – üvöltött.

– Holnap visszajövök – mondta Lord Winston az ajtón kifelé oldalazva. – Beszélünk, ha majd megnyugodott egy kicsit, uram.

Michael a falnak dőlt, a nyitott ajtót bámulta. Szentséges isten, hogyan történhetett ez? Hiszen John még harmincéves sem volt. Az egészség mintaképe. Ha John és Francesca házasságából nem születik utód, Michael következik az öröklés sorában, de soha senki nem gondolta volna, hogy ő örököl.

Már hallott olyat, hogy klubokban a legszerencsésebb brit férfinek nevezték. Az arisztokrácia pereméről egyik napról a másikra az elit kellős közepébe került. Mintha senki nem értette volna, hogy Michael ezt sosem akarta. Soha.

Nem akart grófságot. Azt akarta, hogy unokaöccse éljen. És ezt mintha senki nem értette volna meg.

Kivéve talán Francescát, de ő annyira elmerült gyászában, hogy nem is tudta átérezni Michael szívének fájdalmát.

És Michael sosem fogja őt megkérdezni. Nem, amíg ennyire emészti a bánat.

Michael karba fonta kezét, amikor rá gondolt. Soha nem felejti el, milyen volt Francesca arca, amikor végre megértette, mi történt. Hogy John nem alszik. Hogy soha nem is fog felébredni már.

És az egészben az volt a legszomorúbb, hogy Francesca Bridgerton Stirling mindössze huszonkét éves volt.

Egyedül.

Özvegyen.

Michael jobban értette szívfájdalmát, mint azt bárki képzelni tudta volna.

Aznap este ő és az anyja fektették ágyba. Bridgerton asszony Michael sürgető hívására azonnal hozzájuk sietett. És Francesca úgy aludt, mint egy csecsemő, nem sírt, nem is nyöszörgött, testét teljesen elgyötörte a döbbenet.

Ám amikor másnap reggel felébredt, megerősítette magát, eltökélte, hogy erős lesz és kibírja, akármi is történjen, megbirkózik a John halálával rá szakadt rengeteg kisebb-nagyobb gonddal.

Csak az volt a probléma, hogy egyikük sem igazán tudta, mik ezek a kisebb-nagyobb gondok. Fiatalok voltak, gondtalanok. Sosem gondolták volna, hogy haláleset történik közöttük.

Ki tudta például, hogy az egészhez a Privilégiumok Bizottságának is köze van? És ki sejtette volna, hogy főhelyet követelnek ahhoz a pillanathoz, ami Francesca legbensőbb ügye kéne legyen.

Ha valóban gyermekkel viselős.

De a kénköves pokolba, ő akkor sem fogja ezt megkérdezni tőle!

– Meg kell mondanunk az édesanyjának – szólt Francesca azon a reggelen. Ez volt az első dolog, amit mondott. Semmi bevezető, csak ezt mondta. – Meg kell mondanunk az édesanyjának.

Michael bólintott, mert Francescának ebben természetesen igaza volt.

– A te édesanyádnak is meg kell mondanunk. Mind a ketten Skóciában vannak; még nem tudhatják.

Michael ismét bólintott. Csak erre volt képes.

– Írok nekik.

És Michael harmadszor is bólintott. Fogalma sem volt, mit kéne tennie.

Erre a kérdésre megkapta a választ, amikor Lord Winston megjelent a háznál, de Michael képtelen volt erre gondolni. Olyan ízléstelennek tűnt. Nem akart arra gondolni, mit nyer John halálával. Hogyan említhet bárki olyasmit, hogy ebből az egészből valami jó származik?

Michael érezte, hogy egyre lejjebb süllyed, szó szerint csúszik a fal mellett lefelé, míg a padlón ült, lába előtte behajlítva, feje a térdén pihent. Nem akarta ezt, ugye?

Francescát akarta. Nem többet. De nem így. Nem ezen az áron.

Sosem irigyelte Johnt a szerencséjéért. Sosem kívánta nemesi címét, pénzét, hatalmát.

Csak a feleségét kívánta.

Most meg fogja kapni John címét, az ő helyébe lép. És a bűntudat kegyetlenül szorongatta szívét.

Lehet, hogy valamiképpen mégis ezt kívánta? Nem, az nem lehet. Nem kívánta.

Vagy mégis?

– Michael!

Felnézett. Francesca állt előtte, még mindig sápadtan, kifürkészhetetlen arccal, mintha a gyász maszkja fagyott volna rá, szomorúbb volt, mintha keserűen sírt és jajveszékelt volna.

– Üzentem Janetnek, hogy jöjjön.

Michael bólintott. John anyja. Biztosan lesújtja a hír.

– És anyádat is ide hívtam.

Ő is hasonlóképpen átérzi ezt a fájdalmat.

– Van még valaki, akiről úgy gondolod…

Michael tagadón ingatta fejét. Tudta, hogy fel kéne állnia. Tudta, hogy az illendőség azt kívánja, hogy felálljon, de nem talált magában erőt. Nem akarta, hogy Francesca gyengének lássa, de képtelen volt megállni.

– Le kéne ülnöd – mondta aztán. – Pihenned kell.

– Nem tudok. Muszáj… Ha megállok, ha csak egy pillanatra is megállok, én…

Szava elhalt, de ez nem számított. Michael pontosan értette.

Felnézett az özvegyre. Gesztenyebarna haját hátrafésülte, arca sápadt volt. Fiatalnak látszott, mint aki alig szállt ki az iskolapadból, ehhez a szívfájdító helyzethez egyértelműen túl fiatal.

– Francesca… – szólította meg, hangja nem kérdésként, inkább sóhajként szólt.

És akkor kimondta. Francesca kimondta, úgy, hogy kérdezni sem kellett.

– Várandós vagyok.

3. fejezet

Őrülten szeretem! Igazán. Úgy érzem, nélküle meghalok.

Kilmartin grófné nővérének, Eloise Bridgertonnak,
egy héttel Francesca esküvője után.

– Ki merem jelenteni, Francesca, te vagy a legegészségesebb kismama, akit valaha láttam.

Francesca mosolygott az anyósára, aki éppen akkor lépett be a St. James-udvarház kertjébe, ahol most együtt laktak. Úgy tűnt, a Kilmartin-házban egyik napról a másikra átvették az uralmat a nők. Előbb Janet költözött be, aztán Michael anyja, Helen. Csupa Stirling asszony sürgött a házban, vagy legalábbis olyanok, akik házassággal szerezték ezt a nevet.

És az egész olyan más érzés volt!

De furcsa volt nők között élni. Francesca azt hitte, megérzi John jelenlétét, érzi a levegőben, látja őt abban a környezetben, amiben két évig együtt éltek. De John egyszerűen eltűnt, és a nők beáramlása teljesen megváltoztatta a ház hangulatát. Francesca úgy gondolta, ez jó dolog; szüksége volt a nők támogatására ebben a helyzetben. Több virág lett a házban; lépten-nyomon vázák jelentek meg. És nem lehetett érezni többé John manillaszivarjának és kedvenc szantálfa szappanának illatát.

A Kilmartin-ház illata most levendula és rózsavíz volt és minden szippantás összetörte Francesca szívét.

Még Michael is furcsamód távolinak tűnt. Ó, sűrűn meglátogatta őket, hetente többször is, és Francesca kénytelen volt beismerni magának, hogy számolta, hányszor nézett be hozzájuk. De nem volt jelen a házban, nem úgy, ahogy John halála előtt jelen volt. Megváltozott és Francesca úgy érezte, ezért nem szabad megróni, legfeljebb kimondatlanul, csak magában.

Neki is fájt.

Francesca tudta ezt. Amikor találkoztak, ez mindig eszébe jutott, amikor Michael mintha mindig a távolba nézett volna. Francesca mindig erre gondolt, amikor nem tudta, mit mondjon neki, és amikor Michael nem évődött vele.

És erre emlékeztette magát, amikor együtt ültek a szalonban és nem tudták, mit mondjanak egymásnak.

Elvesztette Johnt, és úgy tűnt, elvesztette Michaelt is. És bár két anya sürgött körülötte, az ő naponta átjáró anyjával együtt három, nagyon magányos volt.

És szomorú.

Soha senki nem mondta neki, milyen szomorú lesz. Ki gondolt volna arra, hogy ilyet mondjon neki? És ha valaki meg is mondta volna, ha fiatalon megözvegyült anyja beszélt volna erről a kínról, hogyan is érthette volna meg?

Azok közé a dolgok közé tartozott ez, amiket tapasztalni kell, hogy megérthesse az ember. És ó, bárcsak ne tartozna ebbe a szomorú társaságba!

És hol van Michael? Miért nem vigasztalja? Miért nem ismeri fel, milyen nagy szüksége van rá? Rá. Nem az anyjára. Senki anyjára.

Szüksége volt Michaelre, az egyetlen emberre, aki úgy ismerte Johnt, mint ő, aki úgy, teljes szívéből szerette. Michael volt az egyetlen kapcsolata elvesztett férjéhez és gyűlölte, hogy ennyire távol tartja magát a háztól.

És amikor Michael a Kilmartin-házban volt, vele egy helyiségben, akkor sem volt olyan, mint régen. Nem tréfálkoztak, nem évődtek, nem viccelődtek. Csak ültek szomorúan, bánattal, és amikor beszéltek, olyan furcsa érzés volt közöttük, ami addig sosem.

Nem maradhatott volna minden úgy, amilyen John halála előtt volt? Sosem gondolta volna, hogy a Michaellel való barátsága is elsorvadhat.

– Hogy érzed magad, drágám?

Francesca felnézett. Janet állt előtte. Későn vette észre anyósa kérdését. Valószínűleg többször is kérdezte, de ő gondolataiba merülve elfelejtett neki válaszolni. Ez az utóbbi időben gyakran előfordult.

– Köszönöm, remekül. Mint máskor.

Janet csodálkozva ingatta fejét.

– Ez érdekes. Ilyet még sosem hallottam.

Francesca vállat vont.

– Ha a hószámom nem maradt volna el, nem éreznék semmi különbséget.

És ez valóban így volt. Nem voltak rosszullétei, nem volt éhes, semmi nem változott. Talán egy kicsit fáradtabb volt a szokásosnál, de ez a gyász hatása is lehetett. Anyja azt mondta, hogy férje halála után egy évig nagyon fáradt volt.

Persze az ő anyjának nyolc gyerekre kellett vigyáznia. Francesca pedig egyedül volt, szolgák kisebb serege gondoskodott róla, mint valami beteg királynőről.

– Nagyon szerencsés vagy – mondta Janet, azzal leült Francescával szemben. – Amikor Johnnal viselős voltam, minden reggel rosszul voltam. És többnyire délután is.

Francesca bólintott és mosolygott. Janet ezt már említette korábban. Többször is. John halála óta anyja egyfolytában beszélt, folyton csevegett, mintha így akarná kitölteni a csendet, Francesca gyászát. Francesca nagyon szerette azért, mert igyekezett, de úgy érezte, fájdalmát nem gyógyítja más, csak az idő.

– Annyira örülök, hogy viselős vagy – mondta Janet, azzal előrehajolt és hirtelen megszorította Francesca kezét. – Ettől ez az egész kicsit jobban elviselhető. Illetve, azt hiszem, egy kicsit kevésbé elviselhetetlen – tette hozzá, nem egészen mosolyogva, de mint aki mosolyogni próbál.

Francesca csak bólintott; attól tartott, ha megszólal, elszabadulnak szemébe tolult könnyei.

– Mindig is szerettem volna több gyereket – vallotta be Janet. – De nem lett több. És amikor John meghalt… nos… Szóval nincs unoka, akit jobban szeretnének, mint ahogy a születendő gyermekedet szeretni fogom.

Elhallgatott. Úgy tett, mintha az orrát törölné zsebkendővel, de a szemét törölte.