MÉSZÁROS DORKA

Filter nélkül

Szöveg © Mészáros Dorka, 2022

Borító © Szabó Vince, 2022

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Kiadta a Menő Könyvek, amely a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének a tagja. 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

ISBN 978-963-584-261-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

1. FEJEZET

Üdv a családomban!

Mindig is utáltam a szülinapom. Valószínűleg azért, mert a családom sosem ünnepelte a létezésem, sőt, szívesen el is törölte volna. A nővérem és apa szerint ugyanis anya miattam hagyta el őket. És engem. Az én születésemet már nem akarta, ráadásul elkövettem azt a hibát, hogy nem fiúként bújtam ki, pedig az volt az álma. Így csak egy újabb lány lettem, állítólag a nevemmel sem foglalkozott sokat, apa adta, ahogy a nővéremnek is. Írisz. Virágok után kaptuk a nevünket, a nővérem Jázmin lett. Anya nem várta meg, amíg egy komplett kertje lesz, esetleg egy Kamillával, Fréziával, Violával, Ibolyával, inkább lelépett. Egyéves voltam.

Azért sem szerettem a szülinapom, mert akkor anya biztosan írt. Élőben alig néhányszor találkoztunk. Olykor eszébe jutott, hogy küldjön magáról fotót Floridából, ahova a vágyai vitték, de ennek az esélye kábé a nullával volt egyenlő, így maradtak a köszöntések. Az évek során ezeket is egyre kínosabbnak és feleslegesebbnek éreztem. Ilyen beszélgetéseink voltak:

Boldog születésnapot, drágaságom!

Köszi, Anya. Hiányzol. Láttam, hogy virágkötéssel foglalkozol. Jól megy?
Látta: 08:15

Egyszer csak bevett engem és Jázmint egy csoportbeszélgetésbe, aminek az „Anya csopi” nevet adta, és küldött vagy száz fotót egy újszülöttről. Kiderült, hogy az ő kisfia, Liam, aki az új párjától van. Ekkor ígérte meg azt is, hogy nyáron meglátogathatjuk, küld nekünk repjegyet, és együtt megünnepeljük a szülinapomat. Ez volt márciusban. Legközelebb a hagyományos szülinapi köszöntéskor hallottam felőle.

Na, kinek van ma szülinapja?
Isten éltessen, gyönyörűségem!

Köszönöm! j Liam baba nagyon cuki, mesélj róla!
Látta: 08:32

Boldog, boldog, boldog szülinapot a legszebb lánynak a világon! Puszi!

Jaj, köszi, én is puszillak! Végeztél már a masszőrtanfolyammal?
Látta: 08:08

Legyen boldog a szülinapod, napsugaram!

Köszönöm, igyekszem…
Látta: 08:42

És az utolsó:

Boldog 18. szülinapot, tündérhercegnő!

Kösz. Ez még csak a 17.

Nem áltattam magam azzal, hogy korrigálja, de legalább megpróbáltam. Nagyon fájtak ezek az üzenetek, az arcomba vágták, hogy egyszerre van is, meg nincs is anyám. Az év többi napján egész jól tudtam azt tettetni, hogy csak úgy a világra teleportáltam magam, soha nem volt anyám, de a szülinapomon mindig emlékeztetett rá, hogy ez tényleg így van: soha nem volt anyám.

Azért is utáltam még a szülinapomat, mert apa viszont rendszeresen elfelejtette. Vagy nem is akarta észben tartani, ezt csak ő tudta. Minden rokonunk és ismerősünk úgy gondolta, hogy apa és köztem elképesztő szoros kötelék alakult ki, hiszen ő nevelt, miután anya lelépett. Az igazság az, hogy valahogyan felnőttem mellette, és még így is hálás voltam neki, amiért megtűr, hiszen anya miattam dobbantott. Gyerekként borzasztó bűntudat gyötört, de már ügyesebb voltam, le tudtam rázni magamról, vagy legalábbis el tudtam temetni.

A sors fintora, hogy anyára hasonlítottam, minél idősebb lettem, annál inkább. Dús, szőke hajat örököltem tőle (természetesen hullámos tincsekkel), világoskék szemet, makulátlan bőrt, százhetvenöt centit és tökéletes homokóra alakot, ami miatt apa sokat sóhajtozott, és ha nem volt muszáj, nem nézett rám, a nővérem pedig csak még jobban utált. Állandóan azt hajtogatta, milyen szerencsés vagyok, nekem hatosom lett a genetikai ötös lottón, és ezért egy gyufaszálat sem kellett arrébb tennem. Nem hitte volna el, de bármikor elcseréltem volna egy kettes találatra, ha azzal visszahozhatnám anyát.

Jázmin már nem élt velünk, amint tehette, lelépett. Katona lett, a férje is az, a fővárosban laktak a gyerekeikkel, és sosem értek rá. Jó, ha kétszer találkoztunk egy évben: apa szülinapján (már ha épp itthon volt) és karácsonykor. Ezek voltak a kedvenc napjaim az évben, még akkor is, ha ők annyira nem örültek neki, én szerettem, amikor mind összegyűltünk.

Apa körülbelül akkor ismerkedett meg Judittal, amikor Jázmin egyetemre ment. Judit két hónappal később beköltözött, hozta magával Pollit, akiről apa is csak pár randi után rakta össze, hogy nem egy öleb, hanem Judit lánya. Apa és Judit összeházasodtak, ami megnyugtatott, apára ráfért a boldogság és a szerelem. Azóta lett egy újabb virágszálunk is, Hortenzia, aki nemrég töltötte be az egyet.

Azért sem szerettem a szülinapomat, mert olyankor Judit mindig kötelező családi programot szervezett, ami egyáltalán nem volt családi, mert apa soha nem volt jelen, és leginkább abból állt, hogy azt csináltuk, amit Polli akart. Judittal egész jól kijöttem, legalábbis úgy éreztem, és hálás voltam neki, amiért vezeti a háztartást, gondoskodik apáról, és szívesen segítettem is, amiben tudtam, de Polli, na, ő egy másik történet. Én ilyen akaratos nőszemélyt még nem láttam, pedig Jázminnal nőttem fel. Ráadásul a kamaszkor is beütött neki, most lett tizennégy, kezdett kibírhatatlanná válni. Hisztizett, csúnyán beszélt, ha kellett, olyanokat hazudott, hogy csak pislogtam, és gonoszkodott. Úgy viselkedett, mint egy királynő, és Judit nem szólt rá – volt egy olyan érzésem, hogy fél tőle. Egyszer Polli hozzávágott egy körzőt, amiért szóvá tette, hogy ismételten bukásra áll matekból. Azóta nem volt téma nálunk Polli iskolai előremenetele. Sokat gondolkodtam rajta, és mindig arra jutottam, hogy nem tudom Pollit hibáztatni. Elváltak a szülei, az anyja pasitól pasiig hurcolta, az apjától mindent megkapott, csak szeretetet nem, belecsöppent egy új, töredezett családba, én sem voltam képes normálisan kezelni a helyzetet, nem csodálom, hogy ő sem. Csak egyszerűbb lett volna, ha nem az első számú közellenségeként tekint rám, de egyelőre nem sikerült áttörnöm a falait.

Judittal és Pollival azért is volt nehéz, mert apa keveset volt otthon. Mióta Hortenzia megszületett, külszolgálatot teljesített. Katona volt, Jázmin az ő nyomdokaiba lépett. Apa imádta a missziókat, és hogy új országokat ismerhet meg, most épp Koszovóban állomásozott, arról pedig hajlamos volt megfeledkezni, hogy négyen várják haza. De ez nálunk így ment.

Azért akadt valaki, aki miatt hajszálnyit szerettem a szülinapomat, ő pedig Karmi volt, a másik felem. Nélküle még mindig a járdán ültem volna a házunk előtt, és pityeregtem volna, amiért anya lelépett, és ez az én hibám. Karmival együtt jártunk oviba, ő rá is húzott egy évet, hogy megvárjon, és együtt kezdhessük az általánost, együtt jelentkeztünk gimibe, ahol a harmadikat kezdtük együtt, jóban-rosszban. Ő volt a legjobb barátom, az egyetlen ember az életemben, akire bármikor számíthattam, sokkal inkább a tesóm a nővéremnél, és amikor kis elsősként a családomat kellett lerajzolnom, Karmi is rajta volt a képen. A becsületes neve Karmazsin Balázs, én imádtam a nevét, ő utálta, és egy tehetséges idióta volt. Gitározott, elképesztően rajzolt, ruhákat tervezett, rengeteg kreativitás szorult belé. Próbált tanítgatni gitározni engem is, kevesebb sikerrel, cserébe korrepetáltam, amiből rászorult. Oké, éneken, rajzon és tesin kívül mindenből rászorult. De ezért is szerettem. Nem érdekelte a suli. Illetve ez nem igaz, volt, ami érdekelte, abban hasított, minden másra magasról tett.

Én meg… hagyjuk is. Ötéves koromban elhatároztam, hogy biofizikus leszek. Jázmin persze kinevetett, és apa is csak legyintett, biztosan találok valami lányosabb szakmát. Nem találtam, igaz, nem tudtam eldönteni, hogy a biofizika, a kísérleti fizika vagy a mikrobiológia érdekel-e jobban, mindegyiket imádtam. Igen, éltem-haltam a fizikáért, a biológiáért és a kémiáért, Karmi szerint veszélyesen jó voltam bennük. Talán. Általánosban folyton azzal piszkáltak a fiúk, hogy csak azért vertem meg őket a versenyeken, mert lány vagyok, és szép. Amikor elhoztam három országos első helyet a sulinak hetedikben, akkor csúfoltak először úgy, hogy kis kurva. Ugyanis szerintük másképp nem nyerhettem, biztosan ellenszolgáltatást nyújtottam a bíráknak, biztosan kivágott blúzt húztam, biztosan kellettem magam. Karmi hiába mondta, hogy ne foglalkozzak velük, nem bírtam elengedni a fülem mellett a gonoszkodásukat, elbizonytalanítottak, sokszor jutottam arra, hogy tényleg nem érdemlem meg azokat az első helyezéseket. Nyolcadikban nem akartam indulni egy versenyen sem, de Karmi titokban benevezett az összesre: megint nyertem, mire rávésték a padomra, hogy kis kurva, és rendszeresen utánam kiabálták a folyosón. Karmi balhézott velük emiatt, ordítva veszekedtek, de nem változott semmi. A tanárok sem védtek meg, mintha ők is kételkedtek volna a győzelmeim tisztaságában. A szemükben csak egy szép arc voltam, nem fért a fejükbe, hogy akár okos is lehetek. Ha Karmi nincs, lehúzom a vécén az álmaimat. Alig vártam a gimit!

Szerencsére itt nem piszkáltak, sőt, kedveltek. Karmival belecsöppentünk egy nagy, zajos baráti társaságba, ő nálam sokkal könnyebben azonosult velük, de én amúgy is nehezebben barátkoztam.

A biológiatanárom, Zsóka néni egy zseni volt, és egyben a suli igazgatója is. Iszonyat szigorú, de igazságos tanár, kilencediktől jártam hozzá különórára. A fizikát és a kémiát Méhringer tanár úr tartotta, szintén nagy koponya, de kevésbé bírtam az érdekes stílusa miatt. Szigorú, viszont nem feltétlenül következetes, inkább könyörtelen, és szeretett szívatni minket. Főleg azokat alázta meg szándékosan, akik hülyék voltak a fizikához és a kémiához. Például Karmit. Az volt a menetrend, hogy Méhringer feltesz egy kérdést, felszólítja Karmit, aki keservesen próbálkozik, hülyeséget mond, Méhringer pedig gúnyosan megmosolyogja, és halkan tesz egy bántó megjegyzést Karmi hajára, ruhájára, eszére, amin aztán magában kuncog. Engem legtöbbször gátlástalanul méregetett, mintha megvetne, közben viszont jó képet kellett vágnia hozzám, hiszen az egyik legjobb diákja voltam. Karmi ráadásul egyszer kiszúrta, hogy Méhringer bekövetett Instagramon. Fura.

Karmi hozta létre és kezelte az Instagram- és a TikTok-fiókomat, engem sosem érdekelt, ő viszont imádta. Folyton fotózott, gyártotta a tartalmat. Lassan egy éve történt, hogy hirtelen rengetegen bekövettek, Karmi legutóbb azt mondta, ötvenezernél tartunk, és ez folyamatosan növekedett. Ijesztő volt, Karmi szerint menő. Akkor ugrott meg a követőim száma, amikor Karmi anyukája, Bea, aki neves tervező és stylist, elkezdte rajtam kipróbálni a kollekcióit. Állandóan nyaggatott, vállaljak el néhány hivatalos fotózást, ezt meg kell adnom az univerzumnak, de engem a hideg rázott a gondolattól is. Bőven elég volt, hogy náluk beöltöztettek, és Karmi lőtt rólam pár képet. Megszerkesztette a legjobbakat, kitalált hozzájuk egy jó szöveget, feltöltötte, és jöhettek a lájkok. Állítása szerint naponta több együttműködési kérelem érkezett, és bár szívesen lépett volna velem egy szintet, tiszteletben tartotta, hogy én nem szeretném. Helyette akit tudott, átirányított a saját profiljára, azt is szépen építgette, bár egyelőre négyezer valahányszáz követőnél járt, a TikTok volt inkább az ő terepe, oda is töretlenül tolta a tartalmat.

Még egy dolog miatt utáltam a szülinapom. Augusztus huszadikán volt, szünnapon, így alig tartott nyitva valami, ahol ünnepelhettünk volna, éppen ezért hagyománnyá vált, hogy Karmiéknál tartom a bulim. Jobban mondva négyéves korom óta szerveztek nekem valamit. Nagyon kedves gesztus volt ez, és nagyon szerettem őket, viszont ezzel szüntelen arra emlékeztettek, mennyire nem érdeklem a saját családomat. Még Karmi sem értette, hogy a szülinapomon az egyetlen vágyam elbújni és sírni.

Lassan kilenc óra volt, és apa még nem köszöntött fel. A nővérem sem írt, és nem is hívott. Fél hét óta ébren voltam, Judit ugyanis képtelen volt csendben mozogni a konyhában, üvöltve beszélt, és Hortenzia sem számított kifejezetten halk babának. Legalább Karmi küldött egy videót, de annyira szorított a mellkasom, hogy nem bírtam nevetni rajta, pedig vicces volt.

Hanyatt fordultam, a mennyezetet bámultam, számoltam a másodperceket. A nap betűzött a redőny résein, sosem engedtem le annyira, hogy teljes legyen a sötétség. Többnyire szerettem a szobámat, a lakással nem voltam kibékülve. Egy kétszintes társasházban laktunk. Lenn amerikai konyhás nappali, fürdőszoba, apa dolgozószobája (még sosem láttam benne), és a hitvesi háló. Fenn egy kisebb fürdő, két nagyobb és egy picike szoba. Itt laktam, a legkisebb szobában. Éppen elfért benne az ágyam, a ruhásszekrényem, az íróasztalom és a könyveim. Meghitt volt. És nem is olyan szűkös, ha nagyon akartam, jógázni is tudtam benne. Karmi mindig a birodalmamnak hívta, számomra inkább egy kuckó volt, egy menedék a lakás többi része elől. Bár egy ideje nem nyújtott teljes védelmet. Ha Polli sorozatot nézett vagy bömböltette a zenét, ha Judit áthívta a barátnőit vagy kihangosította a mobilját, és órákon keresztül trécseltek, vagy ha Hortenzia rákezdett, esetleg mindez egyszerre történt, a szobám sem volt elég. Egyszerűen képtelen voltam ekkora zajban koncentrálni a tanulásra. Suli után a könyvtárban maradtam, zárás után Karmiékhoz mentem, nyáron legtöbbször ott is ragadtam.

A szünetben is rengeteget bújtam a könyveket, és előadásokat hallgattam, Karmi csak a szemét forgatta, de engem ez kapcsolt ki. A biológia, a kémia és a fizika, nem a Netflix vagy a TikTok. Ráadásul július végén felsőfokúztam franciából, nem lazíthattam. Sikerült. Az angol felsőt a nyelvi előkészítő év végén letettem. Úgy gondoltam, érettségiig jó lenne egy spanyol közép is. Karmi szerint a három nyelvvizsga túlzás, azt mondta, ezt is túlgondolom, ahogy minden mást, de nem piszkált emiatt. Annyira. Én pedig reméltem, hogy a nyelvtudásom elég lesz az egyetemi felvételihez. Elégnek kellett lennie.

Nyáron eléggé rástresszeltem az egyetemre, mivel még mindig nem sikerült eldöntenem, mivel is akarok foglalkozni igazán. És azt sem tudtam, melyik felsőoktatási intézmény lenne a legjobb. Karmi nem győzött nyugtatgatni és leállítani, hogy korán aggódom még, most kezdjük a fakultációkat, ráérek kitalálni, patkányokat boncolnék-e, vagy felrobbantanám a labort. Haha!

A továbbtanulás gondolatától megint gombóc nőtt a gyomromban, inkább felkeltem. Apa nem írt. Sóhajtva felkaptam egy leggingset az alvós pólómhoz, és összekötöttem a hajam. Bárcsak írna délig, sokkal szebbé varázsolná a napom!

2. FEJEZET

Boldog szülinapot, Írisz!

Judit a nappaliban tornázott, a személyi edzője a mobilja képernyőjéről utasította. Hortenzia a járókában gőgicsélt, Judit kitámasztotta neki a tabletet a kanapéra, ahonnan jól látta. A YouTube-on pörögtek a gyerekdalos videók, keveredett a „még öt, feszítsd jobban a belső combod, ettől lesz szép kerek a popsid, nyomjad, Juditka”, és a „lóg a lába, süss fel nap, szeretnétek még egyszer, számoljunk együtt”.

Alig töltöttem ki a nagy pohár narancslevet, amikor kócosan, a szemét dörzsölgetve megjelent Polli.

– Én is kérek – zöttyent le az asztalhoz, és maga elé vette a mobilját.

Öntöttem egy újabb pohárral.

– Jó reggelt! – tettem le elé. – Korán keltél. Rosszul aludtál?

Válaszra sem méltatott, belekortyolt a narancslébe, minden figyelmét a videók kötötték le. Általában képtelenség volt vele beszélgetni, mert rágyógyult a képernyőre, és ha véletlenül reagált, akkor sem nézett rám. Megvontam a vállam, összeütöttem két szendvicset, egyet Pollinak, egyet magamnak.

Próbáltam kizárni az edző, a gyerekdalok és Polli videóinak hangját, csukott szemmel reggeliztem. A mobilom rezgése zökkentett ki. A szívem azonnal a torkomba ugrott, de a kellemes izgatottságot egy másodperc múlva szurkáló csalódottság váltotta fel. Nem apa keresett, hanem Karmi. A poharamnak támasztottam a telefont, mivel videóhívás volt, és felvettem.

– Hello, Almaszósz! Mi újság? Boldog a szülinapod?

Karmi a medencéjük partjáról hívott, a hajából csöpögött a víz. Az almaszósz egy ezeréves történet, oviban mindig azt énekelgettem, hogy „az almaszósz, az almaszósz, ne hajíts bele galacsint” és így tovább, a kedvenc dalom volt. Mostanában megint sokszor énekeltem, Hortenziát szórakoztattam vele.

– Alakul – vontam vállat, amiből Karmi rögtön leszűrte, hogy egy, apa nem írt, kettő, anya viszont valami bődületes hülyeséget. – Imádtam a videód, nagyon köszönöm! Én is elképesztően, nagyon, hihetetlenül szeretlek!

Mivel Polli vetett rám egy rém ronda pillantást, a mobilommal és a narancslevemmel együtt a teraszra léptem. Karmi közben megcsodálhatta a háttérben épp kitöréseket csináló Juditot.

– Mi lesz a családi program?

– Nem tudom, Polli még nem találta ki.

Egyszerre fintorogtunk. Karmi is jól tudta, hogy a szülinapi programomról sosem én döntöttem.

– Jól van, a lényeg, hogy hatra gyere át! Hozz fürdőrucit! És úgy készülj, hogy nálunk alszol!

Elhúztam a szám, utáltam a meglepetéseket, de nem akartam lelombozni Karmit, ezért nem kezdtem el problémázni azon, mit szervezett. Tőle és miatta bármi jöhetett.

– Oké. Fürdőrucim van nálatok, azon kívül valami? Miben menjek?

– Amiben akarsz, Almaszósz. Anya úgyis felöltöztet, ebből tudod is, mi lesz az ajándékod, de nem mondtam semmit! És ha rám hallgatsz, hozod a szexi fehér egyberészesedet, mert ez a bikini, amit itt hagytál, ne is haragudj, de nem túl elegáns.

Nem vitatkoztam vele (bár nem értettem, miért kellene egy fürdőruhának elegánsnak lennie), megígértem, hogy abban a fehér darabban leszek, amit előző évben kaptam Beától, az anyukájától, és azóta nem is volt rajtam. Az az igazság, hogy zavarban voltam benne, túl extrém volt. Az első bajom az volt vele, hogy hófehér. Mindenem átlátszott rajta. A második, hogy a bugyirésze oldalt magasra volt kerekítve, anyag helyett fűző tartotta össze. Ugyanígy fűzős volt a mély kivágása is. Igaz, sokkal kifinomultabbnak és nőiesebbnek látszottam benne, mint a pink bikinimben, ami ráadásul nem is egy kollekció volt, a felsőt az egyik, az alsót a másik boltban vettem.

A szavamat adtam Karminak, hogy magammal viszem a fehér fürdőruhát és hozzá a fehér szandálomat. Ekkor már elképesztően gyanakodtam egy medencés bulira, de nem akartam elrontani a meglepetést. Karmi imádott nekem örömet okozni, én meg azt szerettem, amikor ő boldog attól, hogy engem annak lát. Win-win. Ezért megérte a fehér bikini.

Mire visszaléptem a nappaliba, Judit végzett az edzéssel, törölközőt csapott a nyakára, úgy ringatta Hortenziát, aki ordított, amiért számára is befejeződött a videómaraton.

– Á, végre, a szülinapos! – sóhajtotta Judit. – Isten éltessen!

– Köszi.

– Ja, boldogat! – motyogta Polli is, azért hallottam meg, mert pont ránéztem, és láttam, hogy mozog a szája.

– Köszönöm.

– És, mit csináljunk ma a kedvedért? – kiabálta túl Judit a babát. – Gondolkodtál már rajta?

Igen, igazából már egy hete tervezgettem, mit szeretnék csinálni, hátha lesz esélyem. Elszámoltam ötig, óvatosan fogtam bele, tudtam, hogy egy hajszálon függ a siker.

– Arra gondoltam, kirándulhatnánk egyet. A nemzeti park júniusban adott át egy új, madaras tanösvényt, interaktív, és babakocsival is végig lehet menni rajta. Utána pedig ebédelhetnénk a Füvészkertben, az étteremnek van piknikkosara. És azt is bejárhatnánk utána, azt írják a honlapon, hogy a petúniák kertjét mindenképp megéri megnézni…

– Ne már, anya, én biztosan nem fogok túrázni! – csattant fel Polli, a tekintetét még mindig a mobilja kijelzőre tapasztotta. – Menjünk már az ünnepségre, óriáskerekezni akarok!

– És mi lenne, ha most elmennénk a nemzeti parkba, délután pedig mehetsz az ünnepségre, én úgyis hatra vagyok hivatalos Karmiékhoz…

– Nocsak, ezek szerint megint nem alszol itthon. Jó tudni – jegyezte meg Judit, és alaposan megrázta a még mindig bömbölő Hortenziát.

Elszégyelltem magam.

– Szülinapi bulit szervezett nekem…

– Persze. Világos. Polli?

– Mi van?! Mondtam már, hogy nem túrázok! Süket vagy?

Nem mentünk a nemzeti parkba, nem piknikeztünk a Füvészkertben. Helyette Judit rendelt ebédet (sosem főzött, nem volt rá ideje), utána pedig bepakoltuk Hortenzia babakocsiját és magunkat a családi autóba, hogy körülbelül öt utcával arrébb leparkoljunk, és kipakoljunk mindent. Polli nagyon elégedett volt magával, és eléggé úgy tűnt, nem óriáskerekezni vágyik. Felvette a szaggatott farmersortját és egy kicsit túl rövid, rikító lila felsőt, sminkelt is. Nyáron felszedett pár pluszkilót, ami érthető volt, hiszen Judit legtöbbször gyorskaját rendelt, de kifejezetten jól állt neki. A haját feltekerte két kontyba, és bakancsot húzott. Sokkal menőbben nézett ki, mint én a klasszikus nyári ruhámban. Anyától maradt rám, szerettem, mert takart és szellőzött. Kíváncsi voltam, Polli mikor szívódik fel a barátnőivel. Újabban folyton pasikról pusmogtak, pasikat követtek be, és arról vitatkoztak, melyikük melyiknek tetszik.

Amint beléptünk az ünnepségre, csodák csodájára azonnal letámadott minket egy sikító lánykupac, és egy másodperccel később Polli sehol sem volt. Az ünnepség egyébként egy kirakodóvásárral keresztezett búcsú volt, két színpaddal és egy impozáns óriáskerékkel, aminek a tulajdonosa állítólag tetemes pénzt fizetett a polgármesternek azért, hogy egész évben a Fő téren állhasson. A kisebb színpadon gyerekműsor zajlott, Judit arrafelé vette az irányt. Mivel nem volt jobb ötletem, bár elvileg az én szülinapomat ünnepeltük, követtem őket.

Hamar kiderült, hogy a tömeg, a zene, a zsivaj nem Hortenzia terepe, fél óra sem telt el, nyűgösködni kezdett, majd pityergett, és várható volt, hogy nemsokára az ordítás jön. Judit próbálta nyugtatni, rázta neki a csörgőt, mutogatta a játékait, de a baba szinte semmit nem hallott az anyjából, és szerintem már az elején elhatározta, nem fogja csendben tűrni ezt a megpróbáltatást. Egyet kellett értenem vele, én is nehezen bírtam a gyerekdalokat játszó bandát. Főleg, mert az énekesük elképesztően hamis volt, és sajnos a gyerekeknek is van fülük. Mielőtt Hortenzia kitörhetett volna, Judit megcélozta az evős-ivós bódékat, azt hiszem, arra számított, ott kisebb lesz a hangzavar. A nyakamat nyújtogattam, ahogy átgázoltunk a tömegen, hátha kiszúrok egy ismerős arcot, és elüthetem a hátralévő időt.

Judit észrevette a barátnőit az egyik borászat standjánál, és öt perc múlva azon kaptam magam, hogy egyedül ácsorgok a babakocsi mellett. Összenéztem Hortenziával, könnyezett, az ajka lefelé biggyedt, és nagyon, de nagyon ki akart szabadulni a babakocsiból. Judit előtt egy nagy rozéfröccs volt, és éppen a reggeli edzését részletezte.

– Sétálunk egyet, jó?

Ekkor tűnt fel nekik, hogy mi is itt vagyunk. Míg Judit barátnői rácuppantak Hortenzia babára, milyen cuki, mekkorát nőtt, de csinos, Hortenzia szája pedig még görbébb lett (nem bírta, ha az arcába gügyögnek), addig Judit elmondta nekem, mit hogyan csináljak. Megnyugtattam, menni fog, már vagy százszor vigyáztam a húgomra, ha nem többször.

Gyorsan kitoltam Hortenziát a sokadalomból. Amint elhalkult a zene, ő is derűsebb lett. A városi park közvetlenül a Fő tér mellett terül el, viszonylag nagy, ősfás zöldterület, az egyik kedvenc helyem. Mivel a fél város az ünnepségen nyüzsgött, a másik fele pedig oda tartott, a fák között alig járkáltak néhányan. Kinéztem egy helyes kis tisztást, leparkoltam a babakocsit. Ugyan sejtettem, hogy Juditnak nem fog tetszeni, a bolyhos babaplédet terítettem le magunknak, gondoltam, majd kimosom otthon. Hortenzia rögtön felélénkült, ahogy kivettem a kocsiból és a plédre fektettem. Gőgicsélt, babanyelven magyarázott, válaszoltam neki, beszélgettünk.

Hasra gördült, a takaró széléhez mászott, beletenyerelt a fűbe. Követtem. Alaposan megvizsgáltuk a fűszálakat, négylevelű lóherét kerestünk, helyette találtunk hangyát, pitypangot, fogtam egy katicát is, amit imádott. Közben stabilan ült, ügyes volt már, amikor énekeltem neki, fel is állt, hogy tudjon táncikálni. Sorra vettük a kedvenceit, a legeslegjobban a Sehallselát Dömötört szerette, de Karmi előadásában, az ő mély, dörmögős hangján. Tőlem talán a Strugamanót imádta leginkább, bár tulajdonképpen mindegyik dalra szívesen bulizott. Édesem.

Épp pogácsát sütöttünk anyának, apának és Hortenziának, amikor pittyent a mobilom, Karmi érdeklődött, hogy halad a családi program. Beültettem a babát az ölembe, próbáltam megfelelő szöget találni a szelfihez. Hortenzia utált fotózkodni. Ha meglátott egy telefont, azonnal elfordította a fejét, vagy arrébb ment, ha tehette. Most teljesen kitekeredett, és csak azért sem nézett a kamerába.

– Segítsek?

Felnéztem, egy edzőruhás, csuromvizes srác feszengett a babakocsi mellett. Szélesen rámosolyogtam.

– Szia, Győző!

Joó Győző osztálytársunk volt a gimiben. Kilencedik óta többnyire egészséges párharcot folytattunk az osztály legjobb tanulója címért, ki nyer meg több versenyt, ki jár több szakkörre, kit visznek el tanulmányi kirándulásra – általában mindkettőnket vittek. Győzőt kockának gúnyolta a többi srác, tudálékosnak és nagyképűnek tartották, és tesin sokszor megszívatták. Én úgy gondoltam, Győző egyszerűen okos, oké, egy picit talán harsány is, de jól állt neki. Infóból és matekból pengébb volt nálam, de mivel ő is élvezte a folyamatos küzdelmet, ráerősített bioszból és kémiából is. Csak hogy kenterbe verhessen. Hatévesen indított egy angol nyelvű YouTube-csatornát, azóta heti rendszerességgel osztott meg videókat IT-témában. Nagyon érdekes volt, változatos, feliratkoztam rá, mindig megnéztem.

– Nincs túl meleg az edzéshez?

Győző vállat vont, úgy vettem észre, hogy zavarban van. Próbáltam oldani a feszültséget.

– Ismered Hortenzia babát?

– Ööö… nem.

– Na, hát akkor Lovas Hortenzia, Joó Győző. Győző, Hortenzia – mutattam be őket egymásnak.

Győző leguggolt, hogy kezet rázhasson a babával.

– Örvendek.

Hortenzia egy boldog sikoltással díjazta az új ismerőst.

– Szimpatikus vagy neki – mosolyogtam újra Győzőre, aki a feje búbjáig elvörösödött.

El akartam kapni a tekintetemet, hogy ne hozzam még kellemetlenebb helyzetbe, de nem sikerült. Az a helyzet, hogy csak most tűnt fel, mennyire kék Győző szeme. Világosabb, a szürke felé kanyarodó, mégis tisztán, erőteljesen kék. Kifejező, intelligens…

– Akkor csináljak rólatok egy képet? – zökkentett ki Győző, nem is fogtam fel teljesen, mire jutottam a gondolatmenetem végén.

– Igen, köszi – ráztam meg magam, és visszaültettem Hortenziát az ölembe.

Győző végül a saját mobiljával fotózott, az elvileg jobb képeket készít, e-mailben küldte át nekem a teljes sorozatot. Jól mutattunk a babával a zöldben, előre sejtettem, hogy Karmi azonnal posztolja majd őket az Instagramomra.

– Nagyon tetszenek, köszönöm.

– Igazán nincs mit. Akkor a suliban – intett Győző.

– Igen. Szia!

Győző épp elérte a gyalogutat, amikor élesen megfordult.

– Neked ma van a szülinapod!

Bólintottam, a torkomba visszatért a szorítás. Az elmúlt röpke fél órában meg is feledkeztem róla.

Győző körbefordult, végigpásztázta a kis tisztást, aztán átszelte, hogy egy szál búzavirággal térjen vissza.

– Boldog születésnapot!

Az első ajándék volt, amit kaptam. Apró, mégis annyira kedves gesztus, és annyira figyelmes. Győző nem volt családtag, még csak barát sem, egyszerűen az osztálytársam, (a szép szemű osztálytársam), a sulin kívül most beszélgettünk először, és törte magát, hogy felköszöntsön. Nagyon igyekeztem, nagyon akartam tartani magam, de nem sikerült, kijöttek a könnyeim.

– Bakker, ne haragudj! Megbántottalak? Nem kellett volna letépnem, igaz? Sajnálom…

– Nem, nem ez, csak… – szipogtam, a ruhám ujjával megtöröltem az arcom – nagyon szép. Köszönöm!

Átvettem a búzavirágszálat, és a hajamba tűztem. Győző lekövette a mozdulatot, megint összeakadt a tekintetünk. Én még mindig sírtam, Győző elmélyülten hallgatott. Hortenzia baba egy erőteljes kiáltással és a nyakam lekarmolásával hozta a tudomásunkra, hogy ő is itt van, ne feledkezzünk meg róla.

– Hékás, ez fájt! – kaptam el a kezét, és két sóhajtással összeszedtem magam.

Győző ismét intett.

– Örültem. Akkor szeptemberben. A virág ugyanolyan színű, mint a szemed – hadarta el az utolsó mondatot, sarkon fordult, és futásnak eredt.

Magam elé meredve ültem, Hortenzia szerencsére elmerült a fűtépkedésben. Mekkora szerencsétlen vagyok, édes istenem, gondoltam. Mit képzelhet rólam szegény srác? Elbőgöm magam egy virág láttán... Idegroncsnak tart, tuti, hogy idegroncsnak tart! Felhúztam a térdem, átöleltem, és ráhajtottam a fejem. Úgy voltam vele, jobb, ha kisírom magam a meglepetésbuli előtt, úgyhogy szabad utat engedtem a szomorúságomnak. Arra lettem figyelmes, hogy Hortenzia abbahagyta a kertészkedést, komolyan ült és figyelt. Gügyögött nekem valamit, ami úgy hangzott, mintha azt kérdezte volna, mi a baj. Vállat vontam.

– Apa nem írt – suttogtam. – És a nővérem sem. Tudod, aki a te nővéred is.

Hortenzia megint gügyögött, most talán azt mondta, ne foglalkozzak velük. Aztán addig kínlódott, míg az ölembe nem küszködte magát, és elkezdett pogácsákat formázni a kezével. Értettem a célzást, csatlakoztam és énekeltem, hogy süti, süti pogácsát. Anyának. Apának. (Bár nem érdemlik meg.) És a kicsi Hortenziának.

Tartalom

1. FEJEZET – Üdv a családomban!

2. FEJEZET – Boldog szülinapot, Írisz!