AMTAK E-KÖNYVEK

Móricz Zsigmond

Rab oroszlán

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-80-7

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Móricz Zsigmond

Rab oroszlán

Tartalom

Móricz Zsigmond

Rab oroszlán

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

ÖTÖDIK RÉSZ

ELSŐ RÉSZ

1

A fák tövén, az aszfaltban félméteres sugarú vasrácsok.

Sűrű rács, nyolc karika, át- meg átbordázva. Alatta kemény a föld, száraz, soha egy csöpp nedvességet nem kap, csak az esőben, mint a falusi parasztfák. Csodálatos, hogy mégis élnek.

Vágrándy tanácsos felnézett a fa sűrű repedésekkel szőtt háncsán túl, fel a lombkoronába. Egész szépen kilevelezett. Újra lepillantott a vasrácsra, alatta tele van papírral, szivarvéggel, gyufaskatulyával és más szeméttel a szürke, száraz földkarika. Ebből él? Az ember nem érti. Még ha eső jön is, csak ez a méteres kör van szabadon, hát honnan szed táplálékot a fa szétágazó gyökérzete, hiszen kővel van borítva az egész környék, s az eső fölöslege nem szivároghat le a talajba, hanem elfut, a csatornanyílásokon menekül ki a városból.

Ez Pest - mondta magában, s valami olyat gondolt, hogy hát azt meg lehet érteni, hogy ő miből él meg? az ő lelke szintén egyméteres kör vasrácsa alatt ereszti le a gyökereit a létbe, s mégis él... Neki sem jut több egy méter karikánál, a kemény, rideg budapesti aszfaltban...

Botjával minden fa alatt megböki a földet, amint nyugodt sietéssel halad a hivatal felé. Mindenütt egyformán kemény a humusz.

És Juluka is... Julukának is ez a baja... Mije van? Egy kétszobás lakás... Egy félméteres sugarú kör: tessék benne boldog lenni.

Újra felnézett egy fára. A szilfa apró, éles kemény levelei elég haragos zöldben libegnek az ágakon. Nem lehet azt mondani, hogy el van sorvadva ez a fa. Éppolyan szép, mint a mezőn. A platán is, a vadgesztenye is... Ezek a terméketlen fák kibírják a fővárosi klímát. Gyümölcsfa nem...

Julukának sincs gyermeke, akkor neki is meg kell tudni élni itt...

Most megállott, s felnézett egy fára:

Terméketlen fák - s csak nézte, és valamin tűnődött.

Itt Pesten általában terméketlen nők vannak. Van-e köztük összefüggés? Terméketlen fák, terméketlen virágok, terméketlen nők.

Nem tartozik ez Budapest éghajlati viszonyaihoz?

Lassan ment tovább. Ez egy terméketlen város. Minél beljebb halad befelé az ember a városba, annál kevesebb a gyermek... Hogy is van ez?... A perifériákon sok gyerek van: a belvárosban talán nincs is. Ha van is, eldugják. S ha van, csak annak az elemnek van, amelynek a helye a perifériákon volna... Házmestereknek, viciknek, szegény embereknek, akik valami szolgálatért helyet kapnak a főúri igényeknek épített palotákban. Itt autók teremnek, nem gyerekek...

Vajon szerelem sincs?... Futó viszony, kaland, az van bőségesen. Dunakorzó direkt erre való, hogy alkalmi örömökre viruljon ki a szív. Ő csaknem azt mondhatja, sohasem volt a korzón. Mit keressen ott?... Juluka nem kívánja az új toalettjét megsétáltatni, s ő más nővel?... Egyáltalában képes volna ő még más nőre ránézni?... Ugyan: képes lenne ő még egyszer szerelemre?...

Aligha. De hisz akkor vége az életnek... Tizennyolc év óta eszébe sem jutott a szerelem. Robotba szeret.

Mélyen elgondolkozott. Ennyi volt az élet?

Voltaképpen még nem is élt. Annyi az élete, mint a paraszté, aki tavasszal kivirít, mint a növény, s ezzel le is van zárva az élete. Megházasodik. Dolgozik, gyerekeket kap, azokat felneveli, és csendesen megöregszik s meghal a télben.

Ez a gondolat nem filozófia volt e percben számára, hanem a valóság felismerése: íme ő, tévedésből, belekerült egy ilyen zárt körbe, mint az egér a csapdába.

Igen, hiszen ő szerelmes Julukába, erről szó sincs. Juluka csodálatos teremtés, és őt teljesen ki is elégíti. Ő nagyon boldog, és meg van elégedve, hogy egy ilyen kiváló nőt kapott élettársul. Juluka végtelenül gazdag lelki életében. Millió hangulata van. Az ő számára az egész női nemet képviseli. Ezt ő már gyakran és boldogsággal gondolta végig, s most mégis:

Vajon csak ez az egy Juluka van a világon?... Nem képzelhető el, hogy van még más nő is, aki őt érdekelni tudná?

Egyelőre nincs. Hiába keres, egyetlen gondolata sem kapcsolódik semmiféle nőhöz. Sok év óta eszébe sem jutott, hogy valahol egy nőt megnézzen, észrevegyen, figyelmére méltasson. Ő egy eladott ember, akinek oly pontosan meg van szabva az útja, mint a bolygóknak. Egy központ körül forog, és nem reagál más égitestre. Különös.

Nevetni kezdett: de hisz ez nagyszerű. A legjobb az életben, ha semmi komplikáció. Biztos állás, jó feleség, rendes háztartás. Ambíciói nincsenek. Elvégzi a munkáját kötelességszerűen, és éli az életét kötelességszerűen: mire más?... Milyen jó, hogy nem tud már szerelmes lenni. Még el is szégyellte magát: szerelem, ez olyan nevetséges szó. Diákfogalom.

Egész felvidult, mert rájött, hogy boldog ember. Boldog, akinek semmi kívánsága sincs. Akkor ő csak boldog lehet. Ritkaság ebben a mai világban, mikor mindenki nyomorról és bánatról panaszkodik. Neki semmi, de semmi boldogtalansága nincs: egészséges, erőinek birtokában van, nyugdíjképes állás... Hopp, itt van egy kis baj...

Az utóbbi években ellensége van odafent a minisztériumban, s ez néha gondot okoz: de mit tehet ellene? Senki sem tehet ellene semmit, éppen azért, mert korrektül és becsületesen él. Akinek kell, tudja róla, hogy jó férj, jó hivatalnok, megbízható ember...

A fene egye meg, még azzal fárasztja magát.

Boldog vagyok és megvan.

A portás sapkájához emelte a kezét. Ő könnyedén viszonozta a köszöntést, és besietett a hivatali palota főkapuján.

Visszanézett a portásra, mint előbb a fákra, s a szeme nevetett. Nagy fekete ember, kemény őrmester-típus. Itt ácsorog egész nap, egész életen át, mint az erdei fa az utcán, ennek is félméteres sugara van, s él...

Az épületnek hatalmas lépcsőháza sötét és fényes. Vasoszlopok korinthusi fővel, és a falak olajfestékkel kimázolva, márványozottan.

Elindult a tarka-cifra, tágas lépcsőn fel. Fel a harmadik emeletre. Nem ment a liftre. Sportolni akart, turistáskodni. Néha megtette, hogy gyalog ment fel, hogy érezze, hogy az izmai hogy bírják. Egész jól megy. Az első emeleten azt fújta ki magából:

Juluka is falusi kislány.

Nem való egy vidéki lánynak ez a Pest. Ha valahol otthon élnének, s volna egy kis gazdaság körülöttük, egészen másképp virágzott volna a felesége is: termett volna is. Egy-két egészséges gyerek: az ő egészsége is más lenne. Főleg az idegállapota. Milyen jól élnek a kisvárosi kollégák. Nemrégen kiszálláson volt, csak itt Kőbányán, s egy kollégája meghívta ebédre... Szép kis kert... önállóan laknak egy kis úri házban... éppen úgy, mintha Szerencsen laknának... Négy kövér gyerek... négy... szinte sok...

A második emeleten megállott, kifújta magát.

Csak egy lenne legalább...

De hogy? hol?... A kétszobás lakásban? a negyedik emeleten?

Persze, ha lenne, nem ott laknának...

De jobb is, hogy nincs: érdemes megörökíteni az ő fajtájukat? A gyerekek örököljék az ő természetüket? Ezt kell átmenteni a jövőbe?...

2

Az urak már mind az asztalukhoz ültek.

Fején a kalappal sietett át köztük: ez járt neki mint tanácsosnak és osztályvezetőnek. Mikor díjnoknak bekerült a hivatalba, Matsch tanácsos úr is mindig kalapban ment át köztük, ha reggel megérkezett, egy szó nélkül, csak besietett a szobájába, mindig morózusan... Lehet, hogy ő is már díjnok korában tanulta el ezt a mozdulatot Matsch tanácsostól, aki megint örökölte valahol... Talán József császár hozta divatba: a hivatalnok olyan, mint a császár. Bölcs uralkodónak minden alattvaló tisztje bölcs, és pedánsnak mind pedáns.

De ez csak átvillant benne; ahogy belépett a folyosóról, azonnal egy nagyobb teremben volt, ahol hárman ülnek, pedig akár hatan is kényelmesen ülhetnének. Rideg, tágas nagy szoba volt. Az urak kissé felemelkedtek, úgy köszöntötték. Biccentett, s kikarikásodott szemeit rá sem vetette egyikre sem, ment tovább. A második szobában ketten voltak, és jobbra-balra nyitott ajtók. Jobbra három nagy terem, balra az iktatószoba. Mindenütt hallgatag urak ültek az asztaloknál, s úgy tettek, mintha dolgoznának. Neki megvolt a véleménye erről a munkáról. "Tollfaragás." Ez a hivatalban a reggeli munka, még ha írógép van is a hivatalnok előtt.

Azért nem zavarta őket, belépett a saját szobájának nyitva álló ajtaján. Nehéz levegő, kiszellőzetlen, porszag, a tegnapi dohány kesernyés szúrós szaga.

Vágrándy szerette ezt a szagot. Nem mintha nem tudott volna különbséget tenni a nyári viola és a tegnapi dohányfüst szaga közt, de neki ez a hivatal olyan volt, mint az özönvízben a pusztulásra ítélt állatoknak a Noé bárkája. Biztonság és nyugalom. Egy kis hatalom és fontosság is volt beleágyazva ebbe a szagba. Vágrándy nagyon messziről jött, a tokaji hegy oldalából, ahol ősei kétágú csákánnyal vágták a köves földet számtalan nemzedéken át, és mégiscsak éppen az életüket tudták fenntartani a legnehezebb munkával. Itt viszont egy tágas, nagy ablakos terem várta, szép bútorral, úgynevezett elegáns szoba. Elődje nagybefolyású ember volt, egyik központi tanácsnoknak a sógora, s kiverekedte, hogy nagy plüssgarnitúrát kapott a szoba. Az íróasztal ferdén volt állítva az ablak mellett a sarokra, s az asztalon tökéletes rend. A tintatartó, tolltartó, a ceruzák és tollak mértani glédában várták a tanácsos urat.

Sietve nyitotta ki a szekrényt, hogy beakassza kalapját és sétapálcáját.

Ahogy benézett a sifonba, meghökkent.

Első percben nem is tudta, csak egy kis felháborodással látta, hogy egy nyersvászon, s nagyon elegáns női kötény van beakasztva.

De már el is intézte. Ő mondta Ellának, hogy akassza csak be oda.

Elfintorította az orrát, a kötényből valami éles parfüm áradt.

No, fene egye meg - dörmögte magában hang nélkül.

Evvel a falusi káromkodással fenntartotta önmagában a vidéki egészséget.

Beakasztotta a kalapot s mellé a botot. A lány szerényen s udvariasan a bal legszélső szögre akasztotta a kötényt. A szekrényben öt fog volt. Ő a második és harmadik fogra akasztotta a holmiját, s még akkor is maradt egy fog, ami elválasztotta a botját a lány kötényétől.

De mégiscsak furcsa dolog, hogy a szekrényében női holmi lóg... No, fene egye meg... szerencsére nem fog soká tartani... Pár hónap az egész... A nő csak éppen be van utalva hozzá. Valami statisztikát kell csinálni a miniszternek, s arra küldték ki a lányt, aki csak olyan szellemi szükségmunkás, hogy neki segítsen ezt végezni... Naponta két órát szokott itt tölteni... Nem nyolc órakor jön, hanem tízkor és tizenkettőig marad, akkor visszamegy a minisztériumba.

Milyen szemtelenség, ha az ember meggondolja, hogy egy nyolcvanpengős lány ilyen finom kötényt tart magának. A legjobb helyen vette. Olyan, mintha nyersselyem lenne. Még így, lógva is, nagyon elegáns. Ahogy ránézett a kötényre, az oly kemény volt, megmutatta a melle domborulatát... A lányét... Fene szép lány... Persze a miniszter személyes szolgálatára a legszebbet választják ki.

Bezárta a szekrény ajtaját, és ment az asztalához.

Micsoda dolog az, hogy efféle nőket egyáltalán felvesznek a hivatalokba... Doktorkisasszony... Statisztikus... Éppen olyan pesti nő, mint a többi...

Míg az íróasztalhoz lépett, belenézett a nagy tükörbe, mely ott függött az iratszekrény mellett. Látta, hogy nagyon sápadt. Kopasz feje oly ragyogó sima, mint egy görög bölcsé.

Egy pillanatig ott maradt a szeme a saját alakján. Érezte, hogy nagyon intelligens fej. Ovális arca halottsápadt, szemei gyűröttek, és a szembogarak kutatóan néztek vissza rá, mintha azok akarnák onnan a tükörből őt kikémlelni...

Körülnézett, hogy az ellenőrök látták-e ezt a pillantást a tükörben: rápillantott a miniszter arcképére, az éles profillal figyelt felé, még jó, hogy csak kép... s a főpolgármesterére: ez ügyet sem vetett ilyen dolgokra, viselte a díszmagyarját.

Beleült a székbe, s egy pillanatig várt. Végigsimította a fejét, ahogy kopaszok szokták, akkor csengetett a titkárának.

Szemben vele, a falnál, az ablak túlsó oldalán ott állott még egy íróasztal. Két óra múlva jön a szükségmunkás kisasszony, s nyersvászon kötényében ott fog ülni, neki hátat fordítva, s végzi szükségtelen munkáját.

3

Kilenc órakor bejött hozzá Félix tanácsos.

Már mikor bejött, kellemetlen volt neki. Ez a Félix nagyon fiatalon kapta meg a tanácsosi címet. Olyan zsúrfiú volt, folyton nagy estélyekre járt. Különben neki alárendeltje volt, de mindig úgy tett, mintha egyenrangúak lennének, pedig ő már három éve valóságos tanácsos.

- Szervusz Vágrándykám.

Lassan és sokára nézett fel, hogy éreztesse, hogy egyrészt nincs ideje a sok dologtól vele foglalkozni, másrészt nem is kötelessége, hogy túl hamar örüljön a szerencsének. S harmadszor ő nem Vágrándykám!

Csak éppen bólintott neki, s annyit dünnyögött:

- Szervusz.

Félix azonban úgy tett, mintha ezt nem is venné észre.

- Mondd, kérlek szépen, nem ismersz egy Auveszky Nándor nevű egyént?

- Nem.

- Az illetékkiszabásnál.

- Nem.

- Senki sem ismeri. Akkor mégse lesz az a valaki valami.

- Mi bajod vele?

Félix hallgatott. Fogta a garnitúrában a legközelebb álló fotelt, azt közelebb húzta a Vágrándy asztalához, s ráült a támlájára.

- Tegnap, vasárnap délután a moziban voltam... - cigarettára gyújtott - szabad? - s gyufát vett... - Nem parancsolsz?

- Nem, köszönöm.

Erre rágyújtott.

- Két hölggyel...

Vágrándy ránézett. Ez agglegény, s mindig hölgyekkel jár moziba.

- Az Elysiumban voltunk, az erkélyen, a páholyok megetti első sorban. A legjobb helyen. Páholy már nem volt... Hát kérlek, ülünk, s végignézzük az első részt... Nézd meg, nagyon kedves: "Szerelem a viharban." Utána a második részben jött a híres "Hindu szédület"... Szünetben kimentünk a büfébe egy cigarettát elszívni. Mikor bejövünk, le akarunk ülni a helyünkre, az első sorban a harmadik széken ül egy úr, ott, ahol én ültem az előző felvonás alant... Mondom neki, nagyon udvariasan: "Kérem, uram, az előbb sem ült itt, legyen szíves egy székkel legalább tovább ülni."

Felnevetett és elhallgatott.

Vágrándy ránéz, s azt mondja idegesen:

- Várj csak, kérlek. Mért mondtad azt, hogy "az előbb sem ült itt"?

- Nohát nem ült ott, és különben is az egész sor üres volt, nyugodtan ülhetett egy székkel tovább.

- De mért kezdted ezzel: "Az előbb sem ült itt?"... Ez sértés.

- Hogyhogy sértés? Ez egyszerűen ténymegállapítás volt.

- No, de ez sértő. Ebben gyanúsítás foglaltatik.

- No, istenem; hát úgy mondtam.

Vágrándy nézte Félixet, s a szeme izzani kezdett. Micsoda egy pökhendi fráter. Igazi pesti.

- Erre illető úr felállott, kijött a sorból, előhívta a jegyszedőt, kiderült, hogy a jegye nem balra szólott, hanem jobbra az első sor harmadik székére.

- No látod.

- No, de kérlek, most figyeld meg, mi történik. Mielőtt átült volna, végignézett engem... Tudod, hogy nézett végig?... Pofon kellett volna vágni érte... Merész volt engem fixírozni... Öldökölt a tekintete, leszúrt, mint egy patkányt.

- Joggal.

- Hogyhogy joggal? Máskor nézze meg jobban a jegyét.

- És?

- Egyelőre nem történt semmi. De én az egész előadás alatt éreztem, hogy ennek folytatása lesz. Nem vagyok egy ijedős, hát eszembe sem volt kitérni előle.

- És?

- Kérlek, mikor vége van az előadásnak, az emberek mennek kifelé. Nem siettem, a hölgyeket előrebocsátottam... éreztem, hogyha sietek, még valami lesz... Nem vagyok egy ijedős, teljes nyugalommal és méltósággal készültem távozni... Mikor kilépünk az emeleti előtérbe, illető úr megérinti a vállamat egy újjal... Felháborító... Az ujját merte a vállamra tenni... Piszok alak... S azt mondja: "Kérem a névjegyét."

- És?

- Előveszem a névjegyemet. Nem vagyok egy ijedős... "Tessék"... Arra őkelme elkezd keresgélni a zsebeiben, és az volt a mulatságos, hogy nem volt nála névjegy... Egy ilyen krakélernél... Nem mulatságos?... Egyáltalán nem volt névjegye...

- És aztán?

- Egy darab papírra írta fel, hogy Auveszky Nándor. Illetékkiszabási Hivatal.

- És most mit akarsz?

- Csak szeretném megtudni, hogy tényleg létezik-e egy Auveszky Nándor nevű alak?... Gondoltam, neked állandó összeköttetésed van az Illetékkiszabásival, nem volnál szíves felhívni telefonon Kamerun igazgatót s érdeklődni, hogy van-e ott egy ilyen nevű egyén?

Vágrándy elkomorodott s ideges lett.

- Várj csak... Ha én most felhívom Kamerun igazgató úr őméltóságát, az egy perc múlva behívatja Auveszky urat, s megkérdi tőle, mért érdeklődik utána Vágrándy tanácsos... Ebből újabb bonyodalmak lesznek. És újabb sértődések...

- Azt megmondhatod, hogy őt ne értesítse erről.

Vágrándy türelmetlen lett.

- Ugyan ne ijedezz. Majd találsz még segédeket, akik egy jegyzőkönyvvel elintézik a dolgot. Egy jegyzőkönyvvel több lesz, s megvan.

- Nevetséges... Szóval, amint látom, te inkább azt akarnád, hogy ne jegyzőkönyv legyen belőle, hanem valóságos párbaj... Igen?

- Igen.

- Ezt olyan hangon mondtad, hogyha én is híve lennék a párbajnak, ezért most rögtön provokáltathatnálak.

- Tessék.

- No ne bolondozz, te csak viccelsz.

Vágrándy már alig bírt uralkodni az idegein.

- Nem viccelek - mondta fulladtan.

Félix könnyelműsködve mondta:

- Egy modern ember, egy pesti ember nem helyezkedhetik a barbár kornak erre az álláspontjára.

- Én nem vagyok pesti ember.

- Hanem?

- Ha tudni akarod, én tisztességes ember vagyok.

Félixnek leesett az álla:

- És aki pesti?

- Ej, mit bánom én Pestet... Én egy vidéki vadállat vagyok: ha tudni akarod... És aki nekem azt merészeli mondani, hogy "az előbb sem..." azt én gulyáshússá aprítom, mert az azt feltételezi rólam, hogy szándékosan ültem oda, rossz jeggyel, tehát én egy utolsó csirkefogó, jegycsaló vagyok, szóval pesti...

- Mit értesz te azon, hogy pesti?... vidéki?... Pesten mindenki gazember, és vidéken mindenki angyal?

- Én nem értek azon semmi mást, csak azt, hogy én magam, ahogy már mondtam: vidéki vadállat vagyok.

- Azért nem kell üvölteni... Két évtized óta budapesti hivatalnok vagy.

- És ha két évezred óta? Akkor sem vagyok s nem leszek pesti... És a becsület kérdésében pláne vidéki bugris vagyok.

- Ugyan, kérlek, hogy lehetne itt egymillió embernek megélni egymás mellett, ha mindenki folyton a párbajkódexen lovagolna. Itt más szempontok vannak... Szociális szempontok... Még nem is társadalmiak, hanem, mondom, szociálisak... Van nektek fogalmatok arról, hogy mi a tömeg? Hogy mit jelent az, hogy Budapest naponta több mint hatvanezer ingyenebédet oszt ki... Ha a régi császárok megvendégeltek egy várost, az belekerült a históriába, pedig Attilának sem volt hatvanezer embere, és Budapest egy féléven át mindennap jóllakat hatvanezret...

- Mi közöm nekem ehhez, ha engem valaki jegycsalónak állít be?

- Úgy, hogy nekünk pestieknek egész mással van tele a fejünk, nem apró gyanúsítással. A mi egész szellemünk másra van beállítva... Eredj el egy népkonyhába, mikor már lezárták az ajtót s nem eresztenek be többet... Majd meg fogod látni, mi az a jegycsalás... Hogy néznek be keservesen és képesek volnának megölni, aki egy lépéssel közelebb van a vasrácshoz, ahol a maradékot kiosztják. "Már nincs egyéb, csak néhány darab kenyér." Aki közelebb áll, az kap... Ez az igazi jegy, nem a mozijegy... Mert azok rekednek kinn, akiknek még jegyük sincs... Azok, akiknek nincsen lakásuk... Budapesten kilencvenezer ember nem szerepel a lakásstatisztikában. Ezek a vasúti töltésen hálnak, meg az utcán, a Duna-parton, az elhagyott téglaégetőkben. Jeruzsálemben, a vasúti töltés mellett. Gondolod, hogy ezek is a Clair Vilmos Párbajkódexe szerint intézik el az ügyeket? Nem tudom, mi lenne, ha minden legkisebb szóból becsületügyi kérdést csinálnának az emberek. A pesti embernek el vannak használva az idegei. No és még soha nem fordult elő, hogy valaki előbbre ült, jobb helyre, ha üres a sor? Én nem vagyok fenegyerek.

- Hát mi a fene? Poltron?

Félix felugrott és nagy léptekkel járkálni kezdett a Vágrándy íróasztala előtt.

- Nekem ebben a kérdésben az a felfogásom, hogy én egy idegen embert nem sérthetek meg, mert nem vagyok köteles tudni, hogy az illető kicsoda. Én egy idegenről, aki a második részben a helyemre ül, fel vagyok jogosítva, hogy minden rosszat elképzeljek: tehát azt is, hogy jobb helyre ült... Világvárosban vagyunk, tehát hozzá kell szokni, hogy az emberek kétfélék: vannak ilyenek és vannak olyanok... Aki pedig ki akarja kerülni a hasonló kellemetlen helyzeteket, az máskor jobban nézze meg a jegyét.

- Kedves Félix, ha még tovább folytatod a dolgot... kénytelen leszek felhívni azt a bizonyos Auveszky urat és felajánlani neki, hogy vállalom a párbajsegéd szerepét ebben az ügyben: de nála!

- Meg vagy őrülve... S nem magyaráznád meg, miért?

- Mert beleélem magam ebbe a helyzetbe. Ha elképzelem, hogy én a feleségemmel elmegyek moziba, s velem történik ez...

- Butaság... Ő volt egyedül, s én voltam Ellával és egy barátnőjével.

Vágrándy eltátotta a száját.

- Kivel voltál?

- Ellával.

Vágrándy a szemközti íróasztalra nézett.

- Ezzel?

- Igen.

- Hát hogy jutottál te ahhoz, hogy Ellával, a szellemi szükségmunkással vasárnap moziba menj?

- Nálam is dolgozik. Egész héten az én adataimat dolgozta fel. Megragadtam az alkalmat... Egész csinos kis tyúk!

Vágrándy egy pillanatig megnémult. Aztán váratlanul kitört:

- Hagyjatok engem békén, nekem elég dolgom van. Mi közöm nekem a ti ringyólkodásotokhoz... Menjetek és faljátok fel egymást... Pestiek... S engem mindenesetre hagyjatok békén...

Csapkodta az aktákat az asztalon, ami jobbra volt, azt balra tette, ami balra volt, azt jobbra vágta. Félix látta, hogy nem lehet vele beszélni, egy darabig állott, és nézett, mint egy hülye, akkor megfordult és szó nélkül ment. Az ajtóból visszaszólt:

- Azért kár idegeskedni... Veled is elment volna...

Vágrándy olyan szemeket vetett rá, hogy Félix eltávozott.

4

Csengetett a szolgának. Az bejött. Nagy fejét búsan lógatva.

- Kérek egy pohár vizet, Jónás.

A szolga behozta a tenyerén s letette előtte.

- Nincs tányérja?... Vigye ki és hozza be valami tálcán... Nekem ne hozza a tenyerén.

A szolga megijedt, s sietve kotródott. Már másszor is hozott vizet a tanácsos úrnak, de soha nem volt ez a kifogás. A hivatalban nincs felszerelés.

Vágrándy restellte a dolgot. Mi a fene az. Miért lett egyszerre ilyen követelő? De mikor Jónás behozta egy nagy hamutálcán a poharat, elnevette magát.

- Itt van pénz, menjen le, és vegyen egy kis porcelántányért...

Ezzel odanézett a szemközti íróasztalra, s elmosolyodott. Még csak az kellene, hogy az Ella előtt a tenyerén hozzon egy pohár vizet ez a barom.

Különben mit törődik evvel a kis döggel.

Vagy egy órát dolgozott, akkor gépiesen nyúlt a telefonhoz, és felhívta a lakását. A telefon már háromszor-négyszer búgott, úgy látszik Juluka lement bevásárolni... de nem... már itt is a hangja, s kicsit liheg:

- Halló, halló...

- Maga az, fiam?

Hirtelen nem volt semmi kérdeznivalója.

- Már hazajött, vagy még el se ment?

Juluka lelkendezve mondta:

- Képzelje, milyen furcsa, most jövök haza, s mikor a lépcsőről felértem, elkezdtem szaladni, mintha hívtak volna. Éppen beértem a lakásba, hallom, szól a telefon... Még a kalap a fejemen van.

Vágrándy nevetett. Juluka olyan üde gyermekleány-hangon beszélt, oly naiv lelkesedéssel, úgy áradt belőle a szerelem, hogy ő is fel kellett nevessen:

- Látja, ez helyes. Egy asszonynak meg kell éreznie a csarnokban is, hogy az ura hívja... Jól vagy?

- Jól, köszönöm, elmúlt a szédülésem. Mikor lementem, még tántorogtam. Mikor a téren átmentem, azt hittem, elesem, de most úgy érzem, semmi lázam sincs. Nagyon jól vagyok ebben a pillanatban.

- Mozgás és szabad levegő.

- Nem, ez nagyon sajátságos: és rajtam nem is kell aggódnia. András megmondta, hogy az én szervezetem az orvosi tudományban egész unikum, amit én kibírok, az nem embernek való. De már hozzá is szoktam, azt hiszem, ha egy nap elmúlna valami baj nélkül, az nekem úgy hiányozna, mint az ópiumevőnek az adagja...

Vágrándy összehúzta a szemöldökét.

- És mégsem akar elmenni a Balatonra.

- Még mit, ilyenekre ne is gondoljon. Semmi ez. Én a Balatonon sokkal rosszabbul érezném magamat, mint ha itthon bármilyen bajom van. Csak azt sajnálom, hogy magát folyton megijesztem, pedig már hozzászokhatott volna. És maga hogy van, szívecském?

- Na... Mit vett?

- Zöldborsót, azt maga szereti.

- Friss?

- Igen. Ez már nem olyan, mint a konzervborsó, ez nem fog a fogába akadni.

Most mind a ketten nevettek. Semmi okuk nem volt rá. Csak a szerelmesek tudnak így nevetni, mikor még a szavak zsilipjében az érzések duzzasztott áradata van, a szó nem jelent semmit, az érzések izgalma robbantja ki a nevetést.

- És még mi lesz?

- Jó kis borjúszeletet vettem. Majd az utolsó percben kisütöm. Pontosan érkezik?

Vágrándy elrántotta a száját:

- Pontosan, pontosan, csak el ne égesse nekem a húst, babácskám.

- Nem, nem - felelte Juluka.

Lelkesedés volt a hangjában és odaadás. Inkább meghal, de nem égeti el. De hogy is lehet ilyet elképzelni őróla. Vágrándy szerette volna letenni a kagylót. Semmi célja nem volt azzal, hogy felhívja a feleségét. Reggel valami panasz volt, Juluka szédelgett, sápadt volt és öreg...

- Már készen van a takarítás?

- Igen, az asszony már kiment a szobából... Akar valamit mondani, szívecském?

- Nem. Semmit.

- Semmit? - hallotta a felesége csalódott hangját: vajon mit képzelt, hogy mit akar mondani?

- Csak tudni akartam, hogy hogy van?

- Most egészen jól érzem magam. Nem tudom, mi volt az éjjel velem, nagyon rosszat álmodtam, nem is mertem magának elmondani, azt álmodtam, valami üldözés és halál. Nagyon szenvedtem, futottam maga után, és maga nem akart megállni...

- Ne törődjön az álmokkal, éppen elég baj van nappal, még az ember álmában is...

- Valami baja van? Valami bosszúsága?

- Á... Mért?

- Érzem a hangján.

- Volt valami, már nem is tudom mi... érdekes, hogy ezt maga rögtön észreveszi...

Idegesen megsimogatta tenyerével a fejebúbját. Minek is mondta meg, most Juluka elkezd sápítozni, s csakugyan:

- Jézusisten, mi történt, Alikám, ne ijesztegessen, jajistenem...

- Nem történt semmi sem...

- Csak nem akarja nekem megmondani: pedig sokkal jobb, ha megmondja, oly nyugtalan lettem, még a szívem verése is elállt.

- Az lehetetlen.

- Mi, drágám?

- Hát hogy a szíved verése elállott. Ha elállott volna, akkor nem tudnál tovább beszélni.

De Juluka nem értette el a nyerseskedő tréfát, tovább sopánkodott:

- No, mi történt. Ez rettenetes. Az állásod?...

- Ugyan, kérlek, ne csinálj magadnak rögtön rémképeket. Mi történhetne az állásommal?

- De Alikám, édesem, nem tudom, mi bajod, s nem látlak a telefonon; ha itt volnál előttem, s látnálak, akkor mindent tudnék, mért is nem jöttél haza, szívem. Ugorj egy kocsiba, s gyere haza, nyugtass meg...

Jaj de utálta ezeket a hihetetlenül fokozott izgalmakat, amikben Juluka nagy volt.

- Hallgass már egy pillanatig, te drágaság. Hogy mondjam el, ha nem engedsz szóhoz jutni.

- Beszélj, szívem, beszélj, alig várom, hogy elmondd...

- Nahát figyelj... itt volt nálam Félix...

- Az a hólyag?

Vágrándy egy pillanatig hallgatott. Aztán eszébe jutott, hogy hivatali telefonon beszél, s valaki kihallgathatja:

- Az egy nagyon jóravaló kolléga, csak nem érti a párbaj morális jelentőségét.

- Párbaj? - kiáltott fel Juluka. - Magának párbaja van?

- Nem nekem - neki... Hagyjon már beszélni...

- Még csak az hiányzik, hogy magának párbaja legyen.

- A fenét... Hol legyen nekem párbajom?... Én nem megyek moziba... Én nem találkozom soha emberrel...

Mogorván morogta ezt, de nem akarta, hogy Juluka megértse a kifakadásban lappangó vádat és sértést, hát sietve hozzátette:

- Ha valaki belekerül egy konfliktusba, ne igyekezzen kibújni a felelősség alól...

- Magát párbajsegédnek hívta? Még csak az hiányzik. Nekem ne vállaljon semmiféle párbajsegédséget. Nincs szükségem rá, hogy maga párbajsegéd legyen...

- Nagyon jó: maga is a poltronokat kedveli.

- Én nem kedvelem a poltronokat, maga jól tudja, szívem, de a krakélereket sem.

- Moziban volt, és ott összeszólalkozott egy idegen úrral... Majd elmondom otthon... Tudja, az ilyen dolog nagyon könnyen megy, ha valaki hebrencs... No semmi, szervusz, szívecském, csak a hangodat akartam hallani.

Juluka hallgatott, de ijedten kiáltott fel, mielőtt ő letette volna a kagylót.

- Halló... még itt van?... csak azt akarom kérdezni, hogy a borsót hogy csináljam meg? Francia módra vagy egy kis tejjel?

Vágrándy nevetni akart. Milyen mulatságos, hogy egy asszonynak ilyen problémái vannak... Az igaz, hogy azelőtt csak a régi magyar konyha ételét szerette, de az utóbbi években a borsó nagyon ízlik neki úgy szárazon is: egyáltalán szereti a zöldborsót, minden napra kér... s egyáltalán...

De ebben a pillanatban nyílt az ajtó, és megjelent Ella. Ettől torkán akadt a szó, s azt mondta:

- Hát, pajtikám - s feltűnt neki, mennyire hangot változtatott -, ahogy neked tetszik... Szervusz, öregem, a viszontlátásra. Letette a kagylót, s már előbb intett Ellának, hogy csak jöjjön be, nem kell zavartatnia magát a telefon miatt. Semmi különös...

5

A lány vissza akart húzódni, mikor látta, hogy a tanácsos úr telefonál, aztán kislányos zavarral maradt.

Mikor azonban letette a telefonkagylót, egész zavarban kezdett kapkodni az asztalon. Hirtelen kettős érzésroham vett erőt rajta. Egyik az volt, hogy utálta a leányt, a "jó kis tyúkot", akiről Félix beszélt. Mindig megvetette ezeket a kis pesti nőcskéket, akik erkölcs nélkül élnek, és oly könnyű meghívni őket moziba. De a másik érzés, az még erősebb volt, úgy járt, mint a rabló, aki könnyű zsákmányt sejt s nem bír ellenállani a szenvedélynek, hogy megszerezze.

Alig pillantott rá, s mégis feltűnt, hogy a lány túl szépen van öltözve. Mintha nem egyik hivatalból menne át a másikba, hanem a Duna-korzóról jött volna be. Könnyű nyári ruha volt rajta, s mellén élővirágcsokor. Széles kalapja a legújabb divat szerint libegett a fején. S oly naivul és habozva áll, mint egy biedermeier lány a múlt század elejéről, a ruhájában is volt valami ebből az elmúlt korból.

- Már tíz óra? - mondta neki.

- Pont tíz - rebegte a lány. - Zavarom tanácsos urat?

- Nem, csak üljön le, kérem.

Nem nézett rá, az aktákba temetkezett. Nem is ügyelt tovább rá, belehajolt az írásba, és oda sem pillantott, míg a lány lerakta kalapját s felvette kötényét. A szekrényajtó nyikorgását hallotta, s ettől csak jobban összevonta szemöldökét.

A lány kinyitotta irattáskáját, amit magával hozott, és zavartan állott az asztala előtt. Nem ült le.

- Mi az?

- Bocsánat, tanácsos úr, referálni szeretnék, ha meg tetszik engedni.

- Tessék.

Végre visszanyerte főnöki hidegvérét.

A lány tüntető szívélyességgel s valami gyerekes kapkodással vette elő az iratokat, s alázattal az asztala elé lépett és azonnal beszélni kezdett. Sietve mondta el s nagyon szabályos kifejezésekkel a tegnapi eredményeket, amelyeket a miniszteri tanácsosnak bemutatott. Odabent a minisztériumban nagy sikere volt az adatoknak, amelyeket Vágrándy tervei szerint állított össze, s nem mulasztotta el folyton hangsúlyozni, hogy "amint tegnap méltóztatott mondani"... "amint tanácsos úr nagyon helyesen méltóztatott irányítani"...

Vágrándy nem tagadhatta, hogy jólesik neki, hogy a lány a legkisebb dologban is a legteljesebb előzékenységgel hangsúlyozta azt, ami ezekben a dolgokban az ő gondolata volt. Ha ezt odabent is megtette, akkor ez neki csak jó szolgálatokat tesz.

Amint végigmentek a dolgokon, a lány azt mondta:

- Bocsánat, tanácsos úr, de ezek annyira új szempontok, hogy odabent egyáltalán maguk sem tudják, mit akarnak... Nagyon jó volt, hogy tanácsos úr szíves volt megjelölni a legfontosabb szempontokat, mert így mingyárt világosabb lett az egész... A miniszter úr őexcellenciájának célja az, hogy legteljesebb összhangba hozza a dolgokat. Ez egy igen nehéz és új kérdés...

Vágrándy, aki az éjjel sokat gondolkozott a dolgon, most ismét új ideákat mondott.

- Nézze, kérem, ez az egész munka hiábavaló, ha környezettanulmányokat nem végeznek.

Hevesen szivarra gyújtott, britannikára. A nagybátyja portorikót szívott, ami akkor még rendes szivarnak számított, de ha komoly üzleti ügyről volt szó, akkor britannikát. Az ember készen kapja az egyéni ízlését.

Ahogy a szivar füstjébe takarta magát, még komolyabban kezdte gondolatait megfogalmazni:

- Az azonban, hogy valaki a helyszínen ki tudja kutatni a valóságot... no az mégsem lánynak való feladat... ahhoz férfi kell, éspedig olyan, akinek már vannak élettapasztalatai... Nem tudom, lehetnek helyzetek, ahol egy lány is helyes szempontokat találhat... például ha környezettanulmányt végez a karitász dolgokban...

Kicsit mosolygott, amitől Ella is mosolyt kapott. Milyen finoman tud reagálni, szinte érezte, ahogy az ő mosolya átvetítődik a lány kellemes arcára. Milyen szép a bőre. Semmi festék rajta, de a színe egész különös: az ember szeretné közelről megvizsgálni, micsoda bőr ez, hogy ilyen könnyen színesedik. Ahogy a szavakról megfeledkezve, csak nézte - a lánynak, aki megfeszített figyelemmel nézett rá, hirtelen elmozdult minden vonása és a szája széthúzódott... Ez igen váratlanul új vonásokat gyűrt az arcába. Mikor hallgatott, szabályos volt az ajka. Íves... Aha, ezen van egy kis rúzs... attól annyira szabályos. Csak ha nevet s elhúzódik az ajak vonala, akkor látni, hogy milyen széles és egészséges. Igazán csodálatos, hogy a legparányibb érzéshullám mekkora elváltozásokat idéz elő egy fiatal lány arcán. Teljesen új lett. Még az orra alakja is megváltozott... Élesebb és hegyesebb lett: kiugrott az ajaknyílásból... Furcsa: ezt még meg fogja figyelni. Miről is van szó?

- De, tanácsos úr, bocsánatot kérek, én nem értek hozzá, de nem látom be, hogy egy nő mért ne tudna éppen olyan éles megfigyelő lenni, mint egy férfi, sőt azt hiszem, a jelenségek megvizsgálásánál a nőnek még több adottsága lehet, mint egy férfinak, feltéve, hogy megvan a kellő előképzettsége és intelligenciája...

- A nőnek nincs képessége a filozófiára. Filozófia nélkül pedig még az egyszerű megfigyelés is értéktelen. A statisztika a legfölöslegesebb tudomány, ha nincs általános szempontokra építve. Általános szempontokat pedig csak filozófiai szemlélet tud kitűzni. Ergo, a nő maradjon a konyhában...

- De tanácsos úr, én azt hiszem, még a konyhában sem használható senki, se férfi, se nő, ha egyáltalán nincs képessége magasabb szemléletre. Én úgy gondolom, még egy ebédet sem lehet elkészíteni, ha a szakács nincs tisztában igen sok dologgal: emberismeret...

- Látja, hát ez igaz - kapott bele Vágrándy -, ez az élet legtöbb összeütközésének az oka, hogy a nőkben nincs képesség például emberismeretre. A nők csak főznek, s azt kívánják, hogy az ember megegye és megdicsérje a főztjüket... Van egy sógorom: a felesége a legremekebb szakács, sőt cukrász. Az ételeket úgy készíti el, mint ahogy az a szakácskönyvekben elő van írva. Az ura a világ legboldogabb embere mert soha egy jó falatot nem kap... Mi a baj?... az asszony buta: nem azt főzi, amit az ura szeret, hanem azt, amit megtanult. Pedig az evésben az ember a legkülönösebb: minden férfi az anyja főztjét szereti legjobban. Ha a sógorom azt meri mondani, hogy: az édesanyám ezt nem így csinálta - akkor a feleség megveti és lenézi őt is, az anyját is... Nem hajlandó egy kicsit odakozmásítani az ételt... Ismeri a kozmás viccet?... Hogy a férj második feleséget hozott és semmi sem ízlett neki az új asszony főztjéből. Egyszer az asszony kétségbeesve várja haza az urát, hogy most mi lesz... Az illető férj belekóstol az ételbe, s azt mondja: ez más... látod, kezdesz megtanulni főzni... - Nevettek. - Hát a sógorom szó szerint így járt... Vacsorára voltak híva, s túrós rétes volt. De az sűrű volt és lapos és vastag és puha. A felesége fintorgatta az orrát, mert az olyan réteseket csinál, hogy annak a papirosa úgy áll, mint a papír, majdnem repül... Egyszer csak az ura felkiált: "Látod, ezt tanuld meg, ez az a rétes, ami nekem ízlik"... És felesége, ahelyett, hogy megtanulta volna, megvetette érte... Azóta azt szokta mondani: "az én uramnak akkor jó az étel, ha el van rontva". S nem csinálja neki úgy, ahogy az ura szereti. A nő képtelen arra, hogy filozófiája legyen... A nő, bármilyen furcsa is ez a kijelentés: egzakt lény.

- De tanácsos úr, ha az, akkor különösen alkalmas a megfigyelésre, nem?

- Megfigyelés? mondom, hogy az magában semmi... És nem is képes, mert csak üres tényeket lát, de nem tudja, mi annak a jelentősége... Maga hogy jutott ehhez a megbízatáshoz?

- Véletlenül, tanácsos úr.

S nagy, kék szemeit ábrándosan függesztette a miniszter arcképére.

- Apám kúriai bíró volt. Jó barátja volt Schneider miniszteri tanácsos úr, aki régebben sokat fordult meg nálunk...

- Aha, Schneider méltóságos úr... És szereti ezeket csinálni, kisasszony?

- Igen... nagyon... oly kedvesek hozzám az urak...

- Hát persze... egy nőnél ez a lényeg, s nem a lényeg a lényeg... Miért is ne lennének kedvesek egy szép fiatal lányhoz?... Pesten...

- Pesten? - nézett rá meglepetve Ella.

- Pesten, Pesten... Itt nagyon kedvesek a fiatal lányokhoz az urak.

- Inkább úgy gondolom, tanácsos úr, hogy Budapesten azt észre sem veszik, hogy egy munkaerő exteriőrje milyen... Itt a munkateljesítmény a fontos... 1930 óta tizenhatezer magántisztviselőnővel van kevesebb alkalmazásban; nem gondolom, hogy aszerint küldték el őket, hogy ki csinos, ki nem?

Vágrándy meglepetve nézett rá. Amit mondott, nagy ellentétben volt azzal, ahogy mondta. Oly kislányos zavarral szólalt meg.

- Maga pesti lány?

- Igen.

- Itt született?

- Igen.

Vágrándy soká nézett rá, és nézte a finom hamvasszőke bőrét. Oly friss volt, egészen friss, meleg, egészséges.

- És szereti Pestet?

- Hát hogyne.

- Hol nőtt fel? Melyik kerületben?

- A Lipótvárosban.

- És szereti?

- Nagyon.

- Mit szeret rajta?

- Istenem, hisz az a legszebb kerület. A Lipót körút, az a legszebb.

- És a Szabadság tér?

- Az egész kerület. Minden utcája oly elegáns. Azok a gyönyörű bérházak... És most hogy épül... Tetszett már lenni a Rakovszky téren?

- Nem. Hol van?

- A Duna-parton, szemben a Margit-szigettel. Oly tökéletes lakásokat építenek, hogy az csoda.

- Láttam egy repülőgép-felvételt: mint egy kút, minden udvar.

- Óh, az a Tátra utcában van. Az új házakat tessék megnézni. Bele fog szeretni, tanácsos úr. Két szoba hall: a világon semmi mást nem kívánok, csak egy ilyen lakást. Lift. A ház előtt óriási nagy kert, gyermekjátszótér. Bűbájos...

- És Pestet általában is szereti?

- Rendkívül.

- Nem értem... Mit szeret rajta?

- Tanácsos úr nem szereti Pestet?

- Nem.

- Istenem... tessék egyszer megállani az utcán, s megszámolni, mennyi szép nő van itt... De nemcsak a nők szépek: egész Pest szép.

- Megáll az eszem... Hát aki itt született, az Pestet éppen úgy szereti, mint én a szőlőföldemet?...

- Hogyne... Kisgyerek koromban elvitt a mama a szigetre... Annál gyönyörűbbet... Szokott tanácsos úr a Margit-szigetre járni?

- Nem.

- De volt már ott.

- Voltam egypárszor, de az nekem nem kert, az egy felesleges luxus. Érti? Egészen felesleges! Mindig haragudtam, ha ott voltam. Mintha frakkba volnának öltözve még a fák is. Állandóan nagy estély. Belépődíj mellett.

- Óh, a sziget, az gyönyörű... Ha az ember belép, már egy egész új atmoszférában érzi magát... Ha meglátom a nagy rondót, a világ legszebb muskátligruppját, felsikoltok örömömben... És bent a fák... Óh, tanácsos úr... azok a hatalmas pázsitcsíkok, s merőlegesen áll felettük a fa... Azok a gyönyörű és szeszélyes nagy fák... Mint a tündérek... Nem?

- Frakkban.

- Nem... oly természetesek, közvetlenek... és olyan elegánsan tudnak állani a szépen nyírott zöld mezőnyben... És a feketerigók, tanácsos úr... és a Póló-kávéházban, az valami csoda, ahogy az a kedves futónövény úgy nyújtogatja a lábacskáit, úgy kapaszkodik a sárga falra, mint a kiscica...

Vágrándy már nem hallotta, mit mond, mindegy, akármit mond, annyira kedves, hogy csak a csicsergését hallja...

- És a kismadarak. Mennyit tudnak beszélgetni... Én a verebeket is szeretem... nekem az is nagyon tetszik, hogy a kis verebek olyan rohamosan tudnak ülni az ágakon, mintha mind egy-egy kis barna falevél lenne. Én úgy rettegtem most két éve, mikor a főváros elhatározta, hogy kiirtja őket... ez, ugye, nem volt szép és humánus... s úgy örültem, hogy nem sikerült s a kis verebek a télen is csak ott üldögéltek az Erzsébet téri fákon: valósággal boldog voltam, és azt mondtam nekik: bravó, kis verebek.

- De azért messze elkerülte őket, hogy meg ne tiszteljék az új toalettjét.

- No, azért nem kár... az én kis vacak ruháim... és ahhoz nem kell egészen közelről szagolni a füvecskéket, hogy az ember gyönyörködjék benne... én a szigeten egész újjá tudok születni, ha kimehetek... gyermekkorom édes emlékei újulnak meg... ahányszor kimegyek, mindig meggazdagodom valami széppel... most nagyon szépek a rózsák, olyan dühösen virítanak...

- Volt már a Józsefvárosban?

- Igen. Egy időben ott laktunk. Két évig a Práter utcában jártam a gimnáziumba.

- Azt is szereti?

- A Józsefvárost? Azt is.

- Mit szeret rajta?

- Olyan bizalmas.

- A Józsefváros?

- Igen. Sok édes kis földszintes ház van még ott. Olyan kedves utcák.

- Ez fantasztikus. Csupa jassz nép.

- Az is eredeti. Én nagyon szerettem ott, de a mama visszavágyott a szép, elegáns Lipótvárosba.

Vágrándy egészen megzavarodva nézett a lányra. Ez egészen kipirult Budapest szerelmében. Különös. Most már kezdte megérteni, hogy itt egészen másfajta gyermekek nőnek... Ezeket igen, ezeket a lányokat meg lehet hívni moziba...

- Különös fordulat ez a világ állapotában - mondta, s leütötte szivarja hamvát.

Megnézte a hamutartót. Csúnya, rozsdás vashamutartó volt az. Valami rossz öntvény. Meztelen női alak volt beleöntve. Sietve úgy dörzsölte el a hamut, hogy az aktot lehetőleg elfedje. El is határozta, hogy holnapra kicseréli. Valami csinos cserepet hoz... A múltkor egész véletlenül látott ilyeneket egy kirakatban.

Ella hallgatott. Nem tudta, mire gondol a tanácsos úr.

- Az a különös - mondta Vágrándy -, hogy az én fiatalkoromban még nagyon sok szóval harcoltak a nők egyenjogúsításáért, s ma mindenütt nők dolgoznak... a nők mindenütt dolgoznak, helyesebben mondva.

- Azelőtt is dolgoztak. Csak azelőtt kizárólag háztartási alkalmazottak voltak.

- Éppen ez az... Ma ellepték a hivatali, üzleti, kereskedelmi élet alsó fokait. Így lassan egyre feljebb szivárognak.

- Az még nagyon messze van, tanácsos úr. Főleg nálunk, Magyarországon.

Ebből megint súlyos vita keletkezett köztük. A megszokott vita. A dolgozó nő problémája, mellyel éppen újabban erősen szembeszáll a német elv: visszaküldeni a nőket a tűzhelyhez.

Ellának meleg hangja volt, gyorsan pirult, és nagy ellentét volt elvi kijelentései és állandóan zavart, lányos magatartása közt. Egy fiúval soha nem állott volna ilyen vitába Vágrándy, s ezzel a lánnyal úgy beszél, mint rangbelivel.

Közben leplezetlen érdeklődéssel nézte. Milyen jelentékeny vonásai vannak. Nagy, kék szemei, a szempilla ráhull a szembogarakra, római orra, erős álla, gömbölyű áll és kicsattanóan érzéki ajka, a felső ajak tiszta íj, az alsó előrebuggyan, mint a vércsöpp, ami dagasztja... Gyönyörű nyaka, ez a legcsodálatosabb, a sima elefántcsontszínű nyaka.

- Persze sokat sportol - mondta ki a gondolatát folytatva, hiszen ehhez a rozsdabarna hajhoz hófehér bőr illik s az is -, biztosan sokat evez, le van sülve.

- Igen, már kezdünk evezni.

- Valamelyik egylet?

- Nem. Társaságbeli fiúkkal.

Vágrándy elborult. Fiúkkal. Társaságbeli fiúkkal.

- Mindennap?

- Csak vasárnap. Hétköznap nincs idejük.

- Moziba szokott járni?

- Néha.

Vágrándy csaknem kimondta: például tegnap, de még nem érezte erre elég érettnek a helyzetet.

- Tegnap, például, voltam - mondta Ella ártatlanul.

Vágrándy elpirult: azt akarta mondani: az Elysiumban? Ettől pirult el... Attól, hogy visszatartotta a szót... Még azt hinné, hogy idebent mindenki erről beszél, s még ő is.

Csöngetett.

- Az Elysiumban - mondta a lány.

Vágrándy felkapta a fejét, mintha megütötte volna a szó.

A szolga bejött.

- Hozza be az 1932-es köteteket. Sajó úrtól. Már ő tudja.

A szolga elment.

- Az Elysiumban? - kérdezte, s elfordította a szemét a lányról.

- Igen...

- Egyedül?

- Nem, egy barátnőmmel voltam, egy elvált asszonnyal - most hirtelenkedve hozzátette: - Félix tanácsos úr oly kedves volt... az utcán találkoztunk, köszöntött, s megkérdezte, hova megyek...

- Hogy? Maga nem volt egyedül, s ő megszólította az utcán?

- Igen, olyan kedves volt... - s Vágrándy nem tudta megállapítani, ezt milyen érzéssel mondja. Vád vagy köszönet.

- S ez a nagy esemény, hogy megszólította?

- Nagyon kedves volt a tanácsos úr, felajánlotta, hogy elkísér bennünket...

- A moziba.

- Igen. Már nekünk volt jegyünk, de a tanácsos úr tudott mellettünk kapni, mert az egész sor üres volt.

Vágrándy elvörösödött a haragtól. Nyomorult poltron ez még is... Neki úgy adta be, mintha ő hívta volna meg ezt a "kis tyúkot".

- És jó volt a darab? - kérdezte kiszáradt torokkal.

- Olyan nagy híre van ennek a "Hindu szédület"-nek, és üres volt a ház. Majdnem üres.

- Melyik előadáson voltak?

- Az elsőn, félárú jeggyel - mondta Ella igen kedvesen. - Tényleg, a következő előadásra többen jöttek.

- Legalább volt egy jó gavallérjuk, aki ellátta cukorral a társaságot.

- Ezt előre kikötöttük, hogy nem szabad.

Vágrándy most nem tudta, mit csináljon. Szerette volna kivallatni a lányt, mit tud arról a bizonyos afférról, de nem merte kérdezni: illetlennek érezte. Leütötte a szivarját a vasszűzre:

- Na, majd egyszer én is meghívom, de egy jobb darabra... és csak ha jó megfigyeléseket tesz a munkánál...

Ella zavartan mondta:

- Nagyon szépen köszönöm a tanácsos úr kedvességét...

Vágrándy érezte, hogy ez elutasítás s nagyon megörült, hogy a szolga két óriási kötettel jött be.

- Tegye oda a doktorkisasszonynak.

Lehajtotta a fejét, s az aktákat kezdte nyitogatni. Ella felállott, pukedlit csinált, és átment az asztalához, s ott leült, hátat fordítva a tanácsos úrnak.

Vágrándy sokáig nem szólt, de az aktáiban sem látott semmit, ami lefoglalta volna.

Aztán óvatosan felnézett, s látta, hogy a lány nyugodtan dolgozik, s csak a háta figyel feléje. A vászonkötényből csak a nyaka világított ki. A meztelen nyaka.

Ketten voltak a nagy szobában, de mintha zsúfolva lenne az egész helyiség. Villamos feszültséggel volt tele a terem. Fojtott volt a levegő. Hirtelen felállott és kiment. Átment a többi szobába inspiciálni.

- A fene egye meg, minek küldenek a nyakamra a minisztériumból ilyen zavaró motívumokat - morogta magában.

6

A telefon szólt. Ella körülnézett, aztán engedelmesen felállott, és a tanácsos asztalához ment, s felvette a kagylót.

- Halló!

- Halló - mondta Juluka. - Vágrándy tanácsos urat kérem.

- Nincs bent a szobában, mindjárt hívom.

- Ki beszél?

- Itt egy alkalmazott. Hívom a tanácsos urat.

- Köszönöm, majd később keresem.

- Mit mondjak neki?

- Semmit, köszönöm. - De mielőtt letette volna a kagylót: - Kérem - mondta hirtelen Juluka.

- Tessék.

- Kegyed a tanácsos úr szobájában dolgozik?

- Miért kérdezi, kérem?

- Hogy miért kérdezem?

- Igen.

Juluka úgy megijedt, hogy letette a kagylót. Csak mikor már megszakította a kapcsolást, akkor eszmélt rá, hogy legokosabb lett volna, ha megmondja, ki beszél... De a kérdése után, hogy a szobában dolgozik-e? már nem mondhatta meg...

S most úgy meg volt rettenve, mintha valaki láthatatlanul jól pofon verte volna. Csak állott a telefon felett, s nézett maga elé. Ki lehet az a szemtelen lány? A hangja lány volt. Egy asszonyban már nincs is ennyi szemtelenség. Egy asszonyt már megtört az élet. Itt van ő: elvesztette a fölényét, s az milyen hetykén mondta, hogy: "miért kérdi, kérem?"... Hogy mi köze hozzá... Mi jogon akarja megtudni ezt a titkot?...

Ez hallatlan.

Kedve lett volna újra felhívni, azzal, hogy itt a tanácsos úr felesége beszél, és tudni akarja, hogy az elébb... De ezt már nem teheti... Akkor kellett volna azonnal replikázni... de ő már elszokott a replikától...

Vajon nem ez a lány jött be, amikor az ura azt mondta neki, hogy "pajtikám?"... Azóta ez folyton ott van?... Annak már van egy órája... De hát persze, ha ott van az asztala... Egy szobában van az asztala, és erről Aladár egy szót sem szólt...

Hát hol van ott még egy asztal? Nincs több íróasztal, csak az az egy, amin az ura dolgozik... Ezen osztoznak... Közös ágy? Idehaza nem tud a feleségével egy szobában hálni? Kiköltözött a másik szobába? Az ebédlőben alszik a díványon, s a hivatalban közös asztala van egy lánnyal?

Nagyon fel volt dúlva, és megkapta a szédülést. Míg kiment a konyhába, mindenbe meg kellett kapaszkodnia, az ajtóba, az előszobában a középen álló asztalba, a ruhaszekrénybe, úgy tétovázott a spájzajtóig. Ez nyitva volt, ráborult az ajtószárny élére, s pillanatokig állott.

- Mi köze hozzá?...

Ezt még nem kapta meg.

Kiment a konyhába, és tovább fejtette a zöldborsót. Soha nem engedte meg, hogy ahhoz, amit megesznek, idegen kéz hozzányúljon. Leült a hokkedlire a konyhaasztal mellett, oly fáradt volt, mint egy haldokló. Minden erejét elvesztette. Sovány, eres kezei úgy lógtak, erőtlenül. A keze fején vastagon buggyantak az erei. Rettenetes, hogy megvénültek a kezei.

Szegény kezek, csak nézte őket, mintha nem is az övéi lennének. Valaha büszke volt a kezeire. Hófehérek voltak és oly finoman erezettek. Kékvérűnek nevezték az iskolában a lányok, kékesek voltak az erek. De most már csak erek. Persze elhasználta őket. Ezeket a szegény ügyetlen kezeket. Soha nem voltak alkalmasak semmi munkára. Büszke volt rá, hogy a lábai mily ügyesek. Táncra, mozgásra, mindenre alkalmasak, s a kezei tehetetlenek, s mégis tud velük főzni, mert az ember nem a kezeivel főz, hanem a fejével... akármihez nyúl, minden csörömpöl a kezében... pohár feldől... ha valami eltörik a házban, csak ő töri el... igaz, ki törjön, hiszen mindent maga csinál... a bejáró asszonynak nem szabad a kényesebb vázákat le sem törülni, ő maga csinálja ezekkel a szegény kezekkel...

Vajon bent van már az ura a szobában? Hova mehetett? Elment a hivatalból? vagy csak átment a szomszéd szobákba valahová? S azalatt a lány ottmaradhat?

Mondott egyszer valamit Aladár, hogy a minisztériumból... Rosszkedvűen mondta, hogy milyen új dolgokat találnak ki... valami statisztika... de azt nem mondta, hogy éppen az ő szobájában van a lány... Szegény, ez neki nagyon kellemetlen lehet. Nem tűri, hogy más is legyen a szobájában. Még nem is volt tanácsos, már kieszközölte s éppen együtt beszélték meg, hogy bármilyen kicsi szobát adjanak neki, csak egyedül legyen... És most még valakit beraknak a hivatali szobájába... Majd megmondja neki, hogy telepítse ki onnan...

A bejáróné kopogott az ajtón. Lent volt a boltban, mert valamit elfelejtett felhozni, azért küldte le.

Felállott, s szédelegve ment az ajtóig, kinyitotta.

- Jaj, naccsága kérem, nagy muri van odalent. Annyi nép. Egy úriasszony a mellettünk levő házban leugrott a negyedik emeletről. Mentők jöttek, a viciné most mossa fel a vért.

- Jaj! Ne beszéljen ilyeneket!

- De igen, naccsága, abban a pillanatban masztót lett. Úgy sajnálom szegényt.

7

Vágrándy szerette a hivatalát. Ahogy félszivarjával kilépett a szobájából, a szeme már nevetett. Minden hivatalnok egy-egy külön eset volt számára.

Csoportban állottak az urak az iktató ajtajában, s nagyon nevettek.

Ő is odaállott. Mi az?

- Tanácsos úr, Jónásnak három barackja van a kertjében.

- Három barackfa? - s ő is nevetett.

- Nem, tanácsos úr, három szem barack. Az ősszel ültetett két fiatal őszibarackfát és már van rajta három szem gyümölcs. A többi lehullott, de három szem megmaradt és valószínűleg be is fog érni.

Nevetni kezdett. Három szem őszibarack, ez csak mulatságos. Hirtelen megérezte, hogy a szép, nagy barack simahamvas bőre érinti az ujjait. Azok a gyönyörű nagy őszibarackok. Rózsásak és ízesek. Az őszibarack a legszebb gyümölcs...

Jónás nagy bajuszával sunyin mosolygott.

- Mennyi kertje van magának?

- Háromszáz négyszögöl, tanácsos úr.

- Hol?

- Tétényben.

- A fenét!

Nem akart vele sok időt tölteni, megnézte Jónást, a beesett mellű, csupasz bajuszú irodaszolgát, akinek kopasz homloka gömbölyűen csillogott, s apró barna szemei hunyorgattak, mint valami güzüé.

Karonfogta Rittert, a számvizsgálót, és visszament vele ennek az asztalához, és hivatali dolgokról kezdett beszélni.

Mindenki a helyére ment, és belemerült munkájába. Most igen, most mindenki dolgozott. Ezek a jó órák, amikor minden hivatalnok teljes erejét tudja átadni a munkának. Tíztől tizenkettőig végzi el mindenki a munka dandárát. Csak ő van kizárva a szobájából. Nem akar bent lenni a lánnyal, de így, ha végigvizitel, s itt is tanácsot ad, ott is kisegíti a zavarból a fiatalabb hivatalnokokat, az egész üzem nagyszerűen működik.

- Nem is tudtam, hogy Jónásnak háza van.

Ritter ránevetett.

- Hogyne, tanácsos úr, és nagyon mulatságos, hogy mindennap valami hírt hoz. Nem beszél, csak sorra jár és mindenkinek megsúgja, hogy: "három szem barack megmaradt". Mert meghozta azt a jelentést is, mikor az a késői fagy volt, hogy minden gyümölcsfa virága lehullott, hát most a három barack mindenkinek teljes örömet okozott.

- De miből vesz ez házat?

- Ő vehet. Megvan a fizetése és tepertőt ebédel mindennap. Hat gyereke van, egy éppen most érettségiz, egy zeneakadémiát végez, kettő tanítónő lesz, a kisebbek még tanulnak.

Vágrándy egész elkedvetlenedett.

- Neked van gyereked?

- Nekem nincs, tanácsos úr. Mire? és hol?... lehet itt gyereket nevelni?... Abban a házban, ahol lakom, csak három gyerek van az egész házban és a vicinek van négy. A házmesternek már nincs. Azt hiszem, nem is vesznek fel házmestert, ha gyereke van, mert a házmesteri lakás a szuterénben van, ablaktalan, levegőtlen és nyirkos, és a háziúr nem akarja a felelősséget vállalni, hogy a gyerekek elkorcsosuljanak. Meg aztán nem is lehet, hogy gyereksírás zavarja a lakókat... A gyerek nagy probléma, tanácsos úr... Én az ötödik emeleten lakom... A feleségem egyedül nem viheti le a gyerekkocsit... s ő tolja az utcán!... Nem mondom, ha én is kimehetnék Téténybe, mint a Jónás: ott lehetne gyereket nevelni, de én nem tudok házat venni, arra az én fizetésem csekély.

Cigarettára gyújtott és maga elé nézett. Vágrándy látta, hogy a szeme megködösödött, és mély részvétet érzett vele szemben, mert Ritter nagyszerű hivatalnok, a legtöbb munkát végzi, jó feje van, nagyon ambiciózus és becsületes. S egy ilyen ember el van zárva még a lehetőségtől is, hogy a fajtáját megörökítse... De hiszen ő maga is ugyanebben a helyzetben van... A pesti élet nagy tragédiája lobbant fel előtte.