A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: The Bet (Winslow Brothers #1), 2021

Fordította
RÁCZ JÚLIA VERA

Copyright ©2021. The Bet by Max Monroe
Published by arrangement with Bookcase Literary Agency

Hungarian translation © Rácz Júlia Vera, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Wander Aguair Photography

Modell: Philippe Bélanger

Borítóterv Peter Alderweireld, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Fegyveresi Anikó

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Takács László

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-57-6

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A Vonzó ajánlat egy romantikus vígjáték és önálló regény a Winslow fivérek sorozatban. A regény hemzseg az igazán romantikus és komikus pillanatoktól, ám emellett rettentő pikáns is.

Úgy értem – iszonyatosan szexi az egész.

Most, hogy már ezt is tudod, kérlek, ne jelents fel bennünket, csak mert a Vonzó ajánlat felhevíti a számítógépedet, vagy mert olyan érzésed lesz, mintha elromlott volna a légkondi, ami miatt egy ventilátor előtt ülve kell olvasnod. Monroe szinte illegális mennyiségű kávét fogyaszt, és az ellenőrzést végző biztos urak fogadása nagyon megterhelné az írói produktivitásunkat – vagyis veszettül megnehezítené azt, hogy még több vidám romantikus regényt írjunk neked ;) ;) ;)

A könyv tartalmának vicces és függőséget okozó jellege miatt a következő dolgok nem ajánlottak: a regény olvasása nyilvános helyen, az ágyban félálomban lévő házastárs és/vagy háziállat és/vagy gyermek mellett, randevú közben, az esküvőd napján, gyermeked születése közben, evés és/vagy ivás közben, a munkahelyeden, a könyv felolvasása a főnöködnek, és/vagy vezetés közben. Továbbá, ha életkor/terhesség/gyermekszülés/ stb. miatt húgyhólyag inkontinenciában szenvedsz, javasoljuk, hogy viselj higiéniai termékeket és/vagy olvass közvetlenül a toaletten ülve.

Kellemes olvasást!

Szeretettel,

Max & Monroe

AJÁNLÁS

A cserkészlányoknak csak annyit mondhatunk: sajnáljuk.

Az orgazmusoknak: szent ég, ti aztán rendesen megjelentek a könyvben. Ember legyen a talpán, aki tudná, mihez kezdjen ennyivel.

BEVEZETŐ

február 17., szombat

Jude

Nem tudom, miért, de azt hiszem, ma este érzem a szerencse szagát a levegőben – nos, a szerencséét és egyben egy kibaszott sarkvidéki hidegfrontot is. Elmosolyodom a gondolatra, de egy kicsit gyorsítok a tempómon, hogy minél kevesebb időt kelljen kint töltenem ebben a pokolian zúzós téli szélben.

Két háztömbnyire vagyok az úticélomtól, amikor a telefonom rezegni kezd a kabátzsebemben, és ahogy előveszem, egy üzenet jelenik meg a képernyőn.

Bianca: Ráérsz ma este? Én biztos, hogy örülnék egy kis társaságnak...

Elvigyorodom, megrázom a fejem, és gyorsan begépelek egy üzenetet.

Én: Sajnálom, drágám. Dolgozom.

Bianca: :(

Mosolygok.

Bianca gyönyörű nő, de nem a barátnőm vagy a volt barátnőm. Még csak nem is igazán barátom, ha őszinte akarok lenni.

Kedves és aranyos lány, és időnként együtt lógunk, de ő csak egy a millióból – a millió lány közül, akik ugyanúgy megfelelnek egy kis ideiglenes szórakozáshoz, társaságnak vagy az élet bonyodalmaitól való figyelemeltereléshez.

Ha nőkről van szó, őszintén szólva általában így szoktam kezelni a helyzetet.

Nincsenek kötöttségek.

Nem járok senkivel.

Csak szórakozom egy jót. Tizenhárom évvel ezelőtt megtanultam – miután végignéztem, ahogy a legidősebb bátyámat, Remyt otthagyják az oltárnál –, hogy jobb ez így. Nincs lélekölő reménykedés, nincsenek nagy szerelmi kinyilatkoztatások, nincs várakozás arra az egy gyémántra, ami fényesebben csillog a többinél.

Nem szakad meg a szívem, hogy Biancát elutasítom, és akkor sem történne semmi, ha ő hagyna faképnél.

Bianca pótolható – és én is az vagyok. Mindannyian azok vagyunk. Ráadásul elég szerencsés vagyok ahhoz, hogy New Yorkban éljek, a világ egyik legnagyobb és legforgalmasabb városában – a lehetőségek itt végtelenek.

Átszlalomozom egy új menő étterem, a WigWam előtt összegyűlt kis tömegen, az ott állóknak a töke is lefagy, míg arra várnak, hogy bejussanak, én pedig kicsit szorosabbra húzom magamon a kabátot. Hiába mozgok, nincs olyan ember, akinek a ma esti fagy ne tudná lefagyasztani az orrát.

Basszus, de hideg van.

Rájövök, hogy a telefonomat még mindig a csupasz kezemben tartom a fagyos levegőn, mint egy idióta, így mindkettőt visszacsúsztatom a meleg zsebembe, közvetlenül a kézmelegítő fölé, amit indulás előtt raktam el. A telefon újra rezeg, de én már teljesen felkészültem arra, hogy ne vegyek róla tudomást – egészen addig, amíg újra és újra és újra meg nem rezzen.

Sóhajtok, visszahúzom a kezem a zsebemből, és a képernyőre nézek. Öt üzenetértesítést pillantok meg a testvéreimmel folytatott csoportos chatből. Túl kíváncsi vagyok ahhoz, hogy ne nézzem meg, ezért megnyitom a bejövő üzeneteimet, és olvasni kezdem, miközben óvatosan folytatom az utamat a forgalmas járdán.

Winnie: Közeledik Brad bácsi születésnapja, és nem hagyom, hogy a buliszervezés és az ajándékozás felelőssége megint az én vállamra nehezedjen. Ezúttal ti is segítetek, szemétládák.

Ty: De Winnie, te olyan jó vagy mindenben.

Winnie: Ty, esküszöm az égre, megöllek.

Ty: Legalább megtennéd, hogy azután végzel velem, hogy megtervezted Brad bácsi buliját, és kitaláltad, mit vegyünk neki?

Remy: LOL.

Én is hangosan nevetek. Csatlakozhatnék a beszélgetéshez – úgy értem, én vagyok a legeslegviccesebb testvér –, de a Club Craze bejárati ajtaja olyan közel van, és a benti meleg erősen hívogat, hogy érezzem jól magam. Ezért inkább visszacsúsztatom a telefonomat a kabátzsebembe, és a legfontosabb feladatra koncentrálok – a munkára.

Kinyitom a nagy fekete üvegajtót, belépek és azonnal egy népszerű hiphopdal lüktető ritmusa árasztja el a fülemet. Nem tudom nem mozgatni a fejemet a basszusra, miközben végigsétálok a barlangszerű téren, és a hátsó folyosó felé tartok, ahol az irodák és a táncosok öltözői találhatók.Na igen – kurvára imádom a New York-i éjszakai életet.

– Jude!

Kiki, a rezidens DJ kiabál a fülkéjéből, leveszi az egyik fejhallgatót, hogy integessen, miközben tovább táncol a fülbemászó zenére. Egy gyors kézmozdulata után a dal átvált az Arctic Monkeys{1} Do I Wanna Know? című számára, amit aztán zseniálisan kever össze a Beastie Boys{2} egyik régimódi dalával.

– A pokolba is, ez az! – Felemelem a kezem a magasba. – Ez baromi jó, Keeks!

A zene rózsaszín hajú tündére visszavigyorog rám, felemeli a hüvelykujját, majd megigazítja a fejhallgatóját, és visszatér egy sűrűnek ígérkező szombat este zenei előkészületeihez.

Mivel még csak nemrég múlt hét óra, van egy kis ideje, hogy előkészítse a dolgokat, mielőtt kinyitjuk az ajtókat a nagyközönség előtt, de amint kilenc óra van, Kikinek készen kell állnia a grúvra. Szerencsére ezt ő is tudja, és komolyan is veszi, különben soha nem tudnánk ide bevonzani a szükséges mennyiségű embert.

Márpedig az én munkám az, hogy bevonzzam a tömegeket.

A Club Craze vadonatúj hely, de a J. Winslow promóciós cég nem véletlenül híres arról, hogy a legmenőbb klubokkal dolgozik együtt. Meg kell töltenem ezt a helyet emberekkel, és az a jó, ha minél nagyobb arcok fordulnak meg itt. Megvan benne a potenciál, hogy ez legyen az egyik kedvenc helyem Manhattanben, és ha mindent jól csinálunk az induláskor, a tulajdonos hajlandó lenne szerződést kötni a cégemmel a következő négy év klubpromóciójára.

Az én feladatom az, hogy megcsináljam a bulit, segítsek az embereknek elengedni magukat, és biztosítsam, hogy vissza akarjanak jönni, újra és újra átélve az élményt.

Egy magamfajta fickónak nem is tudnék jobb munkát elképzelni.

Amint elhagytam Kiki fülkéjét, gyorsan jobbra fordulok, és elindulok a “kizárólag a személyzet számára” elérhető folyosón. Még néhány méter, és megpillantom Mavericket, egy viszonylag új barátomat, akivel elég gyorsan jóban lettünk, amikor véglegesítettem a klub személyzetét. A hátsó ajtón sétál be, amely az épület oldalán lévő sikátorbeli kis parkolóból nyílik. Szürke táska van a vállán, és egy beanie sapka takarja szőkésbarna haját.

Maverick nagy forma, és kibaszott jó vele időt tölteni – ráadásul a Club Craze táncosa. Képzeld el Channing Tatumot a Magic Mike-ból, amint a Ponyt csinálja egy darálóval, és máris elég jó elképzelésed lesz Maverick munkásságáról.

– Mizu, Winslow? – kiáltja, amikor találkozik a tekintetünk. – Mit keresel itt hátul?

– Igazából téged kerestelek. – Nem kerestem. – Tudod, eszembe jutott, hogy még mindig tartozol nekem a múlt havi játék miatt, és gondoltam, itt az ideje, hogy emlékeztesselek rá.

Elvigyorodom, megvonom a vállam, és megállok, hogy a falnak dőljek a táncosok öltözője előtt, mert tudom, hogy Maverick éppen oda tart.

– Hát persze, te olcsó szemétláda. – Nevetve hátraveti a fejét.

– Olcsó szemétláda? – kérdezem, és a mellkasomra teszem a kezem. – Te most rólam beszélsz? A fickóról, aki azt mondta neked, hogy a Mavericks meg fogja nyerni azt a rájátszást, és semmiképpen nem kellene állnod azt a kurva fogadást?

Nem ez az első alkalom, hogy mi ketten fogadunk valamire. Bizonyára nem is az utolsó. Maverick betegesen próbál legyőzni engem, én pedig függője vagyok a fogadásoknak és kihívásoknak.

A szemét forgatva felnevet, majd megáll velem szemben.

– Igen, de valószínűleg csak azért tudtad, mert a húgod maga Wes Lancaster felesége. Ez olyan, mint az istenverte bennfentes kereskedelem.

– Ne légy ilyen keserű, haver. Mondtam, hogy ne fogadj ellenük. A pokolba is, a csapat ráadásul a te nevedet viseli.

– Mindegy – forgatja a szemét. – Mivel is tartozom neked?

– Száz kövér dollárral – válaszolom. – És ne próbálj meg a szegénységről rinyálni, és kibújni a dolog alól. Még ha szar is vagy a sztriptízben, láttam, ahogy a nők egydollárosokat dugdosnak a nadrágodba. Tudom, hogy van pénzed.

Mav összevonja a szemöldökét: – Féltékeny vagy, tesó?

– Féltékeny? Pontosan mire? Az éjszakáidra, amiket azzal töltesz, hogy hagyod, hogy a nők körüludvarolják a farkadat, hogy aztán ne kelljen sírnod, amikor meglátják, milyen kicsi valójában?

– Baszódj meg! – vág vissza Mav. – Mindketten tudjuk, hogy nem véletlenül te vagy, aki behozza az embereket a partira, és én vagyok az, aki szórakoztatja őket. Csak egyikünknek van igazi tehetsége.

Nevetésben török ki.

– Térj már magadhoz. Simán tudnék táncolni. Kurvára letáncolnálak a parkettről. Azt hiszed, hogy jó kis borravalókat kapsz? Haha! Eldobnád az agyad, ha látnád, mennyi borravalót tudnék összeszedni egy éjszaka.

– Ember, szívesen végignézném, ahogy a pénzed követné a szádat a tudodhova – vágott vissza Maverick kiadós röhögés közepette. – Ma este lesz itt egy lánybúcsú. Lehet, hogy csalódást okoznánk a menyasszonynak, de jó alkalom lenne látni, ahogy elbénázod a dolgokat.

– Még a lélegzete is elállna tőlem.

– Jude, minden tiszteletem a tiéd, de még soha életedben nem táncoltál. Úgy pedig pláne nem, ahogyan én táncolok – hördül fel Mav. – Látványos bukás lenne.

Felvonom a szemöldökömet. Nem tehetek róla. Ez az az izgalom, amit mindig üldözök, a mámor, amiről nem tudok leszokni. Ez a szemétláda pedig meg fog fizetni azért, mert kételkedik a képességeimben.

Megvonom a vállam, egészen közel hajolok az arcához, és úgy kérdezem:

– Akarsz fogadni?

EGY

Sophie

– Sophie Sage néven foglaltam asztalt egy tízfős társaságnak – mondom a bársonykötél mögött roskadozó, nagydarab kidobóembernek.

A férfi teljesen feketében van, és soha el nem tűnő, mogorva fintor húzódik az ajkán – de feltételezem, hogy ez a munkakörével jár. Minden péntek és szombat este az a feladata, hogy megtöltse a klubot olyan vendégekkel, akik jól érzik magukat, és közben mégsem viselkednek totális seggfejekként.

Persze, ez elég egyszerűnek hangzik, de elég csak öt percig állni a kinti, soha véget nem érő sorban – ráadásul a csípős februári hidegben –, miközben az emberek ordibálnak az ajtónál álló kidobóknak, hogy megértsd, egyáltalán nem is egyszerű ez a munka. Ha valamiért, akkor azért fizetik ezt az embert, hogy mások verbálisan zaklassák, miközben követelőző, részeg idiótákkal foglalkozik. Egész éjjel. Ha ehhez hozzáadjuk a pattanásos arcú tinédzsereket, akik hamis személyivel és hitelkártyával nyomulnak – amit akkor loptak, amikor a szüleik nem figyeltek –, akkor inkább dörzsölnék csalánt a szemembe, minthogy helyet cseréljek vele.

A kidobó lenéz a jegyzettömbjére, aztán újra felnéz rám.

– Gondolom, maga Sophie.

– Így is van. Én vagyok ő, ő pedig én – válaszolom kissé kínosan, remegő állkapoccsal. A lélegzetem néhány másodpercig fennakad, és mélyebben összehúzom magamat műszőrme kabátomban. Megpróbálom megakadályozni, hogy a borzongás eljusson a lábamig.

A tekintete elhalad mellettem, az ikertestvéremre, Belle-re, az idősebb nővérünkre, Katelynnre, majd a kis csapatunk többi tagjára, amely Belle hét közeli barátnőjét foglalja magában – Laurát, Tashát, Kirstent, Jackie-t, Tonyát, Brit és Devont.

Ezek a lányok vagy együtt jártak Belle-lel egyetemre az NYU-n, vagy együtt dolgoznak vele az MK modellügynökségnél. Néhányukat jobban ismerem, mivel Belle és én sok időt töltünk együtt, de ezek az emberek határozottan inkább az ő barátai, mint az enyémek.

– Ki a leendő menyasszony?

– Ez a gyönyörű lány lenne itt, a szalaggal – jegyzem meg, és hátralépek, hogy átkaroljam az ikertestvéremet.

Belle elmosolyodik, és a már amúgy is becsípett csoportunk többi tagja füttyögni és huhogni kezd, a húgom pedig a vállamba temeti az arcát.

Kuncogok, és megnyugtatóan megszorítom a karját.

Köszönhetően annak a fantasztikus lánybúcsúnak, amit a testvéremnek szerveztem, a csapatunk állati jól érzi magát, ráadásul jó úton haladunk afelé, hogy teljesen elázzunk a piától, készen állva az esténk csúcspontjára a negyedik és egyben utolsó állomásunkon, New York egyik legmenőbb új szórakozóhelyén, a Club Craze-ben.

– Hűha! Ti ketten... – kezdi a kidobó, és én azonnal felismerem a tipikus szöveg első szavait, amelyek mindenki száját elhagyják, amikor együtt látnak minket Belle-lel.

– Egypetéjű ikrek vagyunk – válaszolom neki tudálékosan mosolyogva. – Tudod, mint az Olsen-ikrek, csak barnában.

– Bár még sosem találkoztunk Jesse bácsival, és felnőttkorunkban sem váltunk remetékké – horkan fel Belle.

Félig-meddig kísértésbe esem, hogy a szememet forgassam magam és a testvérem miatt, mivel kicsit úgy hangzik, mintha óránként elmondanánk ezt a begyakorolt beszédet, de a kidobó reakciója háttérbe szorítja az öniróniával folytatott mentális csatámat. Lehet, hogy ez a fickó még sosem látott egypetéjű ikreket, de a tekintete folyamatosan Belle és köztem vándorol, mintha űrlények lennénk, akik épp most szálltak ki a repülő csészealjukból. A szemünk talán zöld, de a bőrünk nem az – legalábbis még nem. Talán még néhány óra ivászat után az lesz.

Szerencsére, amikor Tonya fontoskodva felajánlja, hogy megmutatja a férfinak a G kosaras melleit, ha bevisz minket, mielőtt szó szerint boszorkánymellekké válnának, a pasas visszapillant a papírjára, és a mogorva fintora majdhogynem mosolyba fordul.

– A ruhák egyelőre maradjanak fent – mondja a fejét rázva. – De ha már bent vagy, és bekísérnek a privát VIP-partiszobádba...

Tonyára kacsint.

– Kiélheted magad, ahogyan csak akarod. – Megnyalja az ajkát, és magában azt mormolja: – Tényleg el kellene gondolkodnom azon az áthelyezésen.

Tonya felnevet, és lábujjhegyre áll, hogy egy részeg puszit nyomjon az arcára. – Privát VIP-partiszoba – suttogja Belle a fülembe, miközben nyilvánvalóan túlságosan bepánikolt ahhoz, hogy felfigyeljen a Lánybúcsú: Kidobóember a klubnál című műsorra, ami éppen előttünk zajlik. Elfordulok az akciótól, hogy megnyugtatóan rápillantsak és átkaroljam a vállát, és mire visszafordulok, a korábban sztoikus kidobónk már leoldotta a bársonykötelet, hogy beengedjen bennünket, ezzel vetve véget a Tonyával való flörtölésnek.

Kicsit szomorú vagyok, hogy lemaradtam az akció egy részéről, de hálát adok a melegért.

– Jó szórakozást, hölgyeim!

– A pokolba is, ez az! – ujjong Kirsten, átkarolva Laura és Bri vállát. – Előbb igyunk, aztán irány a táncparkett!

Katelynn diszkréten becsúsztat egy húszdollárost a kidobó első ingzsebébe, és megveregeti a mellkasát.

– Később majd emlékezhetsz erre, és persze Tonya melleire, amikor ki kell rúgnod valamelyik ribancot a klubodból.

A pasas arcán végre elömlik a várva várt mosoly, én pedig megragadom Belle kezét.

– Menjünk, hugi! Ideje, hogy a tetőfokára hágjon ez a lánybúcsú!

Ahogy belépek a nagy ajtón, forró levegő csapja meg az arcom, és megkönnyebbülten felsóhajtok.

Hála az égnek.

A house zene lüktetése fokozatosan erősödik, ahogy végigsétálunk a klub belsejébe vezető, gyengén megvilágított folyosón. Minél közelebb érünk, annál jobban uralja a fülemet a zene, és annál jobban ringatják az előttem álló hölgyek a részeg csípőjüket, miközben egyre hangosabban adnak hangot az elismerésüknek.

A Club Craze tömve van, pedig hivatalosan még meg sem nyitott. Ez még csak a kezdeti időszak, az isten szerelmére. Csak amiatt jutottunk be ide, mert miután hallottam a közelgő nyitásról, felmentem a weboldalukra, hogy egy kis kutatást végezzek a munkámhoz. Itt rábukkantam egy felhívásra, amelyen keresztül jelentkezni lehetett egy zárt körű rendezvényre. Soha nem gondoltam volna, hogy kiválasztanak minket, de mégis ez történt.

Csak remélem, hogy beváltja a hozzá fűzött reményeket.

A folyosó végére érve egy nagy, tágas térbe érkezünk, amely zsúfolásig tele van a klubba látogatókkal, és egy csinos, szőke nő, alakját hangsúlyozó fekete ruhában vigyorogva üdvözöl minket.

Hogy halljam őt a zűrzavaron keresztül is, a lármás csoportunk elejére tolakodom, és odahajolok hozzá, miközben beszél.

– Ha követnek a hölgyek, elvezetem önöket a privát VIP-szobájukba.

Nyilvánvalóan a kidobók már tájékoztatták az érkezésünkről, és egy kézzel visszaintek a csoportnak, hogy kövessük a hölgyet. Vigyázva megszámolom a lányokat, miközben magam elé tessékelem őket, nehogy elszakadjunk egymástól, de ekkor valami megragadja a kabátom hátulját, és az ellenkező irányba ránt.

– Mi a...? – sikítok – körülbelül egy haldokló macska hangszínével. De nem számít, mert olyan nagy a hangzavar ezen a helyen, hogy az is kétséges, a társaságom nőtagjai vajon észrevették volna-e, ha egy bomba robban mögöttük.

Ide-oda tántorgok, ahogy küzdök az állva maradásért, és az ikertestvérem parfümjének illata – amelyet a támadómon érzek – az egyetlen dolog, ami megnyugtat.

Mielőtt észbe kapnék, Belle berángat a legközelebbi női mosdóba. Amint becsukódik mögöttünk az ajtó, ugrik, hogy bezárja, nehogy más is bejuthasson.

– Soph, én ezt nem tudom megtenni – suttogja durván a fülembe, majd a mosdók és tükrök felé hátrál.

– Miről beszélsz?

Már rázza is a fejét.

– Nem tudom megtenni.

– Mit nem tudsz megtenni?

– Tudom, hogy azt mondtam, hogy akarom az egész felhajtást a lánybúcsúmra, de most befejeztem.

Meglepetten hőkölök vissza.

– Hogy érted, hogy befejezted?

– Úgy értem, végeztem! Nem hagyhatom, hogy egy olajos testű sztriptíztáncos öltáncot adjon nekem mindenki előtt!

Többször pislogok, kinyitom és becsukom a számat, mint egy hal, felemelem az egyik ujjamat, hogy megszólaljak, aztán újra leengedem. Mi a franc történik tulajdonképpen?

– Sophie – mondja Belle, és megragadja mindkét vállamat –, nem viccelek. Ha be kell ülnöm abba a privát VIP-szobába, miközben az összes barátom azt nézi, ahogy valami csávó a lábamhoz dörgöli a farkát, akkor rohadtul összeszarom magam. Vagy szívrohamot kapok. Vagy agyi aneurizmát kapok. Vagy...

– Belle! – vágok közbe, mielőtt pánikrohamot kapna. – Vegyél egy nagy levegőt. Nyugodj meg.

– Nyugodjak meg? – ismétli elkerekedett szemekkel, tekintetében őrület. – Nem tudok megnyugodni! Hamarosan mindenki azt fogja nézni abban a hülye VIP-teremben, amit kibéreltél, ahogy egy sztriptíztáncos nekem dörgöli magát. Nem akarok emberi párna lenni, vagy zokni, rongy vagy bármi más. Nem tudom megtenni. Képtelen vagyok rá.

– Biztos vagyok benne, hogy a politikailag korrekt kifejezés a sima „táncos”, és ne tegyél úgy, mintha az illető a köldöködbe akarna spriccelni. Erre való a hátsó szoba.

– Sophie, most ne vicceskedj.

Felhorkanok.

– Figyelj, nem akarok itt rinyálni, de fontosnak tartom, hogy emlékeztesselek, hogy te akartad ezt. Egész tisztán emlékszem rá, ahogy mondod. – Gúnyolódva elváltoztatom a hangszínemet, és így ismétlem el a szavait. – „Én csak meg akarok őrülni, Sophie. Csapj a lovak közé! Ez az utolsó bulink!”

– Tudom! – mondja felemelt kézzel. – Tudom. Azt hittem, hogy így érzek. De most már nem tudom. Csak haza akarok menni, hogy John megmasszírozza a lábam.

– Belle! – Döbbent nevetés tör ki belőlem. – Édesem, most nem mehetünk haza. Ma este mindenki eljött, hogy veled ünnepeljen, és a limuzinsofőrünk még három óráig nem ér ide. Ráadásul biztos vagyok benne, hogy Tonya dührohamot fog kapni, ha nem tudja elhasználni az összes százasát, amit ma este hozott magával. Te is láttad a limuzinban. Háromszáz darabot tömködött be a mellei közé.

Belle felsóhajt, és végigsimít sötét haján. Aggódik és ideges. De kezd elgondolkodni azon is, amit magyarázok. Legalábbis azt hiszem, hogy így van.

– Nincs mitől tartanod. Először is, gyönyörűen nézel ki – mondom, és a vállánál fogva megfordítom, hogy megnézhesse magát a tükörben. – Másodszor pedig, senki sem ítélkezik feletted. Itt mindenki csak azt akarja, hogy jól érezd magad. Ennyi az egész. És nem azért fizettem a sztriptíztáncosnak, hogy happy ending szolgáltatásban részesítsen a péniszével. Puszta táncról van szó, esküszöm – győzködöm, és megpróbálom visszalendíteni abba az állapotba, ahonnan indultunk, de még csak el sem mosolyodik.

Kettőnk közül inkább a nővérem az introvertált alkat, én pedig extrovertáltabb vagyok. Valószínűleg ezért van az, hogy én rendezvényszervezéssel foglalkozom, ő pedig modelleket keres a rendezvényekre. Soha nem szeretett a figyelem középpontjában lenni, mindig is jobban szeretett csendben meghúzódni, semmint a porond közepén szerepelni. Ez azonban nem azt jelenti, hogy ne lenne szókimondó azokkal, akikkel jól érzi magát – Katelynn-nel, a vőlegényével, Johnnal és velem szemben az igazság kíméletlen közvetítőjeként van jelen –, de a barátaival és egy vadidegennel? Szó sem lehet róla.

Már gyerekkorunkban is rengetegszer mentem ki felelni helyette a táblához, mert a tanárok sosem tudtak megkülönböztetni minket egymástól, Belle pedig nem bírta a lámpalázat.

Ez az első számú oka annak, hogy újra és újra megkérdeztem tőle, biztos-e benne, hogy ilyen lánybúcsút akar. Amikor ő áll egy rakás ember figyelmének a középpontjában, amikor az éjszaka folyamán több New York-i szórakozóhelyre is elvisznek minket, és amely végén előfordulhat, hogy egy szexi Club Craze táncossal szűri össze a levet.

És bár Belle többször is biztosított arról, hogy ezt akarja, valószínűleg számolnom kellett volna azzal, hogy a végén pontosan itt kötünk ki. Nyilván ismerem, mint a tenyeremet, és ami most történik, az sokkal inkább jellemző rá, mint az, amikor azt mondta, hogy meg akar őrülni.

Őszintén szólva ilyenkor vagyok a leghálásabb, hogy ő és John úgy döntöttek, szűkkörű és meghitt esküvőt szeretnének. Egy kiborulás a lánybúcsún az egy dolog, de az esküvő napján? Na nem, nem.

Tekintetem találkozik smaragdzöld szemével a tükörben, de amikor oldalra dönti a fejét, és sokatmondóan kocogtatja mutatóujjával az állát, az általam már ezerszer látott, ismerős módon, összeráncolom a szemöldököm.

– Miért nézel így rám?

Megvonja a vállát, de közben vigyorog.

– Egypetéjű ikrek vagyunk, Soph – vág vissza, és nekidurálja magát, hogy levegye rólam a műszőrme dzsekimet. – Senki sem fogja észrevenni a különbséget kettőnk között.

– Katelynn igen.

– Katelynn túl részeg ahhoz, hogy érdekelje – horkan fel, és követelőzően kinyújtja a kezét, benne a ruhájával. – Most pedig add ide a ruháidat.

Lenézek a kedvenc magas derekú ruhanadrágomra és a selyemblúzomra, majd a kezében lévő ruhára.

Azt hinné az ember, hogy mivel partik és rendezvények szervezéséből csináltam karriert, képes lettem volna gondoskodni arról, hogy a saját húgom lánybúcsúja zökkenőmentesen menjen, de itt vagyok egy óriási, kibaszott nagy kalamajka kellős közepén.

Amikor a mosdó zárt ajtaján keresztül kopogás hangjai szűrődnek be, tudom, hogy döntenem kell. És még ha nem is olyan irányba tart ez az éjszaka, mint ahogy azt szerettem volna, most már tényleg csak egyetlen egy lehetőség van arra, hogy a dolgok ne csússzanak ki az irányításom alól. A pokolba kívánom a 9-es típusú Enneagram-személyiségtípusomat, ami miatt az emberek kedvére akarok tenni.

– Szerencséd, hogy szeretlek. – Kikapom a kezéből a ruhát.

Belle úgy sugárzik, mint egy elkényeztetett kölyök – mert az is –, aki megkapta, amit akart.

Esküszöm, mit meg nem teszek a húgomért...

– Rendben, itt az ideje, hogy a menyasszony helyet foglaljon!

A privát VIP-szobánkban lekapcsolják a fényeket, és egy székhez vezetnek, amely a kicsi, de tágas szoba közepén áll.

Amikor a fenekem a bársonypárnához ér, megpróbálom megigazítani Belle szűk szabású ruháját, de szinte semmit nem érek el vele. A flitterekkel borított spandex pont rossz helyen szűk, és úgy érzem, véletlenül bármelyik pillanatban villanthatok. Az avatatlan szem számára a testünk majdnem egyforma, akárcsak az arcunk – de az én fenekem és melleim egy kicsit több anyagot tartalmaznak, mint Belle-é, és egy ilyen szabású ruhában egy kicsi is sokat számít.

Te jó ég, egy olyan lányhoz képest, aki utál a figyelem középpontjában lenni, a húgom imád figyelemfelkeltően öltözködni...

Diszkrét pillantást vetek Belle-re, de ő csak kuncog, és a levegőbe emeli a pezsgőspoharát.

– A leendő feleség egészségére!

A nővérem egy igazi ribi.

Katelynn és a csoportunk többi tagja is csatlakozik a pohárköszöntőjéhez, én pedig kísértést érzek, hogy bemutassak egyet Belle-nek. De igyekszem felülemelkedni a bosszúságomon, és megpróbálok arra koncentrálni, hogy a nővérem nyugodtnak és boldognak tűnik – miközben az én szerepemet játssza –, és végül is ez az egész parti célja.

Hogy az ikertestvérem jól érezze magát.

Még akkor is, ha ez azt jelenti, hogy a következő hatvan percet azzal kell töltenem, hogy a Club Craze egyik sztriptíztáncosának a fenekét markolászom.

– Hölgyeim, szeretném bemutatni önöknek Jude-ot – jelenti be a hostessünk, és kinyitja az ajtót, ami mögött egy fekete nadrágba és fehér gombos, felhajtott ujjú ingbe öltözött férfi áll.

A pasi magas, és a ruháján keresztül sem lehet szem elől téveszteni az izmait. Világos, barnásszőke hajával és kis borostájával az állán ez a fickó egy fiatal Brad Pittre emlékeztet. A szexi Fight Club Brad Pittre gondolok, aki keveredik az Ocean’s Eleven Brad Pitt-tel, valami őrülten vonzó szuperembert hozva létre.

– Jó estét, hölgyeim.

A fickó szexi vigyort villant, végignéz a szobán, és tekintete végül találkozik az én tágra nyílt szememmel.

– Ahogy Kelsie is mondta, Jude vagyok, és én fogok kezeskedni arról, hogy mindenki fantasztikusan érezze magát.

Esküszöm, a szeme olyan kék, mint az óceán, és a mélysége egyenesen hipnotikus. Még ha akarnék, sem tudnék másfelé nézni.

Szent ég!

A fejemben figyelemelterelés formájában felgyorsul az önvédelem folyamata, és valahol a kavargó gondolatok között megszólal a felismerés csengője. Megszakítom a szemkontaktust az őrületes, menten-transzba-fogok-esni tekintetével, és egy ellentmondást veszek észre.

– Azt hittem, hogy Mavericknek kellett volna… – kezdem, de elhallgatok, amikor rájövök a baklövésemre. Biztosan nem nekem kellene feltennem ezt a kérdést, hiszen erre az éjszakára most én vagyok Belle, akinek az útvonal minden lépése meglepetés volt – de szerencsére senki sem veszi észre a bakit. Túlságosan lefoglalja mindannyiukat, hogy Jude-ot bámulják.

– Sajnos Maverick rájött, hogy nem elég férfi ahhoz, hogy kezelje ezt a gyönyörű nőkből álló csapatot, ezért megragadtam az alkalmat, és beugrottam a helyére. – Jude kacsint egyet, én pedig szinte öklendezem. Istenemre, annyira giccses a szövege, hogy az már nem ismer határokat.

A hostessünk felhorkan, és oldalba böki a könyökével, de ő csak elneveti magát, és tekintetét ismét rám szegezi.

– Gondolom, te vagy a mi gyönyörű menyasszonyunk? – érdeklődik egy kissé rekedtes hangon.

Nehezen nyelek egyet, úgy próbálom megtalálni a szavakat a kiszáradt számban, mint a sivatagban a vizet kereső állat. Azonban néhány pillanat múlva feladom, mert a pantomimes előadásom ellenére felém lép. Minden egyes lépése kiszámított és céltudatos, a hátamon pedig szinte végigfut a borzongás.

– Az biztos! – kiáltja Tonya torkaszakadtából. – Ez a mi csajszink, Belle!

Kirsten és Laura úgy tesznek, mintha legyezgetnék magukat. Katelynn nevet. Belle tágra nyílt, szórakozott szemmel bámul rám a pezsgőspohara fölött.

Egyik hosszú kezét felém nyújtva – miközben az alkarján láthatóvá válnak az erek – Jude megragadja a mellkasom köré tekert szíjat, és rám vigyorog.

– Készen állsz egy kis szórakozásra?

Jaj, ne! Ez a mondat vagy mozdulat már nem giccses. Egyáltalán nem.

Bólintok. Nyelek egyet. Újra bólintok.

– Aha.

Ezután közelebb hajol hozzám, és egyenesen a fülembe súgja:

– Kapcsold be az övedet, szépségem, mert gondoskodom róla, hogy eszelősen jól érezd magad.

Ó, mamma mia! Belle mégis milyen bohózatba kevert bele már megint?

KETTŐ

Jude

Kelsie pontosan a végszóra indítja el a zenét, amelyet harminc perccel ezelőtt választottam ki a ma esti „Jude, a sztriptíztáncos” szerepemhez. Miután Kelsie belehallgatott Maverick „oktatásába” arról, hogyan lehet harminc másodperc alatt sztriptíztáncossá válni, ragaszkodott hozzá, hogy ő legyen a hostess, csak hogy megnézhesse, hogy nézek ki a másik oldalon – mint egy kibaszott Főnökcsere{3} epizódban. Már nem emlékszem pontosan, hogy miért egyeztem bele ebbe a dologba. Ha őszinte akarok lenni, nem igazán állok készen arra, hogy pontosan levezessem az érveket, amelyek ehhez a kis fogadáshoz vezettek.

Igyekszem nem tudomást venni a kukkoló alkalmazottról, de mivel nem távozik azonnal, hátrébb húzódom a menyasszonytól, megpördülök, és egy szemforgatással jelzem Kelsie irányába, hogy jobb, ha lelép, ha látni akarja a következő fizetését.

Végül távozik, ajkára félelemmel vegyes, elragadtatott mosoly ül, amitől én összeszorítom a sajátomat. Először is veszek egy nagy, mély lélegzetet, hogy belehelyezkedjek a gátlástalan táncos szerepébe. Maverick azt mondta, ki kell találnom egy „művésznevet”, de kizárt dolog, hogy ezek a nők Fabiónak vagy valami hasonló szarnak szólítsanak, hogy aztán minden egyes sikításnál összezavarodjak. Köszönöm szépen, hívjanak csak Jude-nak, pont mint azok nők, akikkel megosztom az ágyamat.

A listámon szereplő első dal az örök és egyetlen Pretty Rickytől{4} van, és amikor a Grind with Me elkezd visszhangozni a privát szobában, elmosolyodom magamban. Őszintén szólva, ha nem koncentrálnék annyira arra, hogy Mavericket a saját játékában győzzem le, talán még hangosan is nevetnék ezen.

Úgy értem, amikor ma este munkába indultam, eszembe sem jutott, hogy sztriptíztáncost játsszak az este folyamán.

A pokolba is, ha a három testvérem tudná, hogy mit csinálok most, könyörögnének ezeknek a nőknek, hogy videóra vegyék az eseményeket, és az elkövetkező ötven évben csak ezzel szívatnának. Abban is biztos vagyok, hogy Ty – esetleges zsarolási célokból – meg is őrizné az utókornak az anyagot.

Általában a hétvégéimet azzal töltöm, hogy VIP-vendégekkel csevegek olyan klubokban, amelyeket a cégem népszerűsít, nem pedig azzal, hogy részt veszek a felhasználói élményben. De a fogadások nem idegenek tőlem, és őszintén szólva nehezen tudok ellenállni az ilyesminek. Az izgalom, a vibrálás, na meg a kihívás megnyerésével járó dicsekvés joga – ezek jobbak, mint bármelyik drog.

Mindig készen állok egy versenyre. És holnapra Mavnek ki kell majd köhögnie a pénzt, amikor rájön, hogy egy éjszaka alatt messze több borravalót tudok szerezni, mint ő.

A privát szobában csoportosuló hölgyek félkört alkotnak a középen ülő menyasszony körül, izgatottságukban pedig visítozni és kiabálni kezdenek.

Először kicsit megdolgozom a szobát, ritmusra forgatom a csípőmet, és megpróbálom felpörgetni a lánybúcsú összes résztvevőjét azzal, hogy táncolok és flörtölök velük egy kicsit. Ennek ellenére nem sok szemkontaktust tartok velük, hiszen minden pillantásomat a menyasszonynak tartogatom.

Gyönyörű nő, így távolról sem meglepő, hogy valami nyálas barom úgy döntött, hogy egy életre leköti – még akkor is, ha a házasság bolondoknak való.

Kicsit körbetáncolom a hölgyeket, de amikor egy magas, nagyszájú, szőke nő túlságosan tapizni kezd, elmosolyodom, és finoman eltávolodom tőle, hogy minden figyelmemet a terem legfontosabb nőjére, Belle-re, a menyasszonyra fordíthassam.

Késlekedés nélkül egyenesen odalépek hozzá, megragadom a lábait, és széttárom a combjait, hogy közéjük léphessek. Felnyög, mindkét kezét a lábai közé teszi, hogy eltakarja magát, és gyönyörű smaragdzöld szeme kitágul, amikor felnéz, és tekintetünk találkozik.

Rákacsintok, és odasúgom neki:

– Ne aggódj, szépségem. Nem fogok leskelődni.

Lassan kigombolom a fehér ingemet, és egyszer sem veszem le a tekintetem az övéről. Ez furcsa módon egyáltalán nem nehéz feladat.

Kétségtelen, hogy kibaszott egy káprázatos nőről van szó. Nagy zöld szemek, telt vörös ajkak, és olyan hosszú, sötét szempillák, amelyekért a legtöbb nő a lelkét is odaadná.

Ő a szépség megtestesítője, de még csak nem is a normális mércével mérve. Egyszerűen csak lenyűgöző. Az a fajta nő, akit nem lehet elintézni egy gyors pillantással.

Nem. Nagyon nehéz róla levenni a szemed.

De a külső szépség mögött, a felszín alatt valami titokzatos és izgalmas dolog rejlik. Szeretném azt hinni, hogy ez azt jelenti, hogy mindenféle mocskos, szexi titkot rejteget, amiről még senkinek sem beszélt, és hogy már alig várja, hogy találjon valakit, akinek elmondhatja őket.

A Pretty Ricky arról énekel, hogy az életben nem kell kapkodni, én pedig, amint kigombolom az ingemet és lecsúsztatom magamról a ruhadarabot, átdobom a menyasszony feje fölött, így az a széke támláján landol. Az ing ujjait egy gyors, laza csomóba kötöm a mellkasa előtt, így a karját az oldalához szorítom. Elég komikus mozdulat, tekintve, hogy már így is elég passzívnak tűnik, de a mozdulat enyhén szólva felizgatja a hölgyeket.

Papírpénz repked a levegőben, miközben a lányok éljenezni kezdenek annak hatására, hogy a barátnőjüket székhez kötözték.

Az előttem álló gyönyörű istennő sűrűn pislog, nevet, ráadásul az alsó ajkába harapva – ez a legszexibb. Mosolyában idegesség, zavar és izgalom keveredik, és fogadni mernék, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki először tapasztalja meg egy sztriptíztánc élményét.

Visszamosolygok rá, nyelvemmel végigsimítok a felső ajkamon, abban a reményben, hogy mutat valami újat. Ez kifizetődik, mert a tekintete kitágul, és a nyakán lévő ér gyors ütemben lüktetni kezd.

A francba! Mielőtt észbe kapnék, azon kezdek el gondolkodni, hogyan néz ki szex közben.

Vajon teljesen gátlástalan? Vagy imádni valóan félénk? Hangos és féktelen a nyögése, vagy halk, mint a suttogás?

Bassza meg! Valószínűleg nem kéne ilyeneken gondolkoznom. Úgy értem, ő mégiscsak valakinek a menyasszonya, nem pedig egy szingli nő, de bizonyos értelemben ettől még szórakoztatóbb a játék. Nincs ott a nyomás, hogy szélsőséges érzésekkel kelljen foglalkozni, nincs esély arra, hogy kötődni kezdjen, és ragaszkodóvá váljon – nincs az a veszély, hogy túlságosan nyomulok, és elijesztem őt. Jelen esetben pont hogy minél erősebben kell nyomulni.

Mosolygok a gondolatra, hogy játszadozom, incselkedem vele, hogy húzom őt.

Sosem voltam a hosszú távú elköteleződés híve, de félreértés ne essék, tiszteletben tudom tartani, ha mások fogadalmat tesznek. De nagy különbség van a között, hogy valóban ágyba viszek egy nőt, akit eljegyeztek, vagy csak elérem, hogy fantáziáljon róla.

Lassan, csábítóan mozgatom a csípőmet a zene ütemére, és nem tudom nem észrevenni, ahogy Belle egy-két másodperccel tovább tartja bent a levegőt, mint kellene.

Átkozottul kár, hogy ez a nő valakinek a felesége lesz...

Nyilvánvalóan nem annak a férfinak, akihez hozzá fog menni, hanem nekem. Mi ketten varázsolni tudnánk a lepedők között; ebben biztos vagyok.

Amikor a dal átvált Lenny Kravitzre, aki egy American Womanről énekel, a teremben lévő nők végképp őrjöngeni kezdenek.

Na igen. Tudtam, hogy ez a dal nagyot fog menni.

Felhúzott szemöldökkel a menyasszonyra pillantok, miközben elkezdem kigombolni a nadrágomat és lehúzni a cipzárt. Belle összeszorítja a szemét, és biztos vagyok benne, hogy ha a karja nem lenne leszorítva az ingemmel, a kezével takarná el a szemét.

Maverick akadékoskodott, amikor nem fogadtam el a hülye férfitangáját és a babaolajat, amivel az izmaimat kellett volna bekennem – de tudtam, hogy sokkal szexibb a naturális kinézet a mindenféle fura sztriptízes hülyeség nélkül. A nők az erős férfiakat szeretik. Az igazi férfiakat. Nem pedig a bekent majmokat.

Kicsit megrázom a fenekemet, ahogy lecsúsztatom a nadrágomat a lábamról. Felfedem a kedvenc fekete Calvin Klein boxeralsómat, és másodperceken belül érzem is, ahogy bankókat dugnak a hátuljába, amit huhogás és kiabálás követ.

– Ó, igen, légysziiii!

– Ez aaaaz! Vedd le!

– Annyira irigyellek most téged, Belly!

– Mutasd meg a farkadat!

Az utóbbin kuncogok egyet, kioldom az ingem alkotta csomót Belle mellkasán, és előrehajolok, hogy a fülébe súgjam:

– Tedd a lábaidat a derekam köré, gyönyörűségem. Itt az ideje, hogy igazán megmutasssuk a barátaidnak.

Zihál, amikor felemelem a székről és a szoba sarkában lévő kis színpadra viszem, fejjel lefelé fordítom, a földre gurul, széttárom a lábait, és pörgős kézenállást csinálok közöttük. Ahogy fekvőtámaszba zuhanok a teste fölött, ő visít, a többi lány is sikítozik, és amikor a fejemet a lábai közé dugom, vigyázva, hogy ne érjek semmihez, fújok egyet.

Erősen megborzong, kibaszott erősen, és a szívem megdobban a mellkasomban.

Csak nem...?

Szent ég!

{1} Az Arctic Monkeys egy indie rock együttes, az angliai High Greenből, Sheffield külvárosából indult 2002-ben. – a szerk.

{2} A Beastie Boys egy 1978-ban alakult New York-i rap rock zenekar volt három állandó taggal. – a szerk.

{3} A népszerű Feleségcsere című tévéműsor mintájára készült, 2003-ban indult showműsor, amelyben cégek igazgatói átadják a vállalat vezetését egy idegennek. A kockázatos játék két hétig tart, addig kísérletezhet új stílussal a jövevény. - a szerk.

{4} A Pretty Ricky egy amerikai R&B/hiphopegyüttes a floridai Miamiból. – a szerk.