Anabel Hernández

A nők szerepe
a kartellekben

részlet

D.R. © 2021, Anabel Hernández

D.R. © 2023, derechos de edición mundiales en lengua castellana:

Penguin Random House Grupo Editorial, S.A. de C.V.D.R.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Anabel Hernández: Emma y las otras señoras del narco

Penguin Random House Grupo Editorial, Ciudad de México, 2021

Hungarian translation © Tolvaj Zoltán, 2024

Borítóterv: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafikák forrása: Shutterstock.com/Paparacy

ISBN 978 963 13 7034 8

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

A mexikói nőknek,

akik az erőszak, a korrupció és a szervezett bűnözés által lerombolt nemzetünk újjászületésének nélkülözhetetlen alappillérei.

A nőknek, akik sosem adják fel, és sosem adják el magukat, miközben naponta küzdenek a rendszer ellen, ami rengeteg áldozatot követel, de ők mégis kitartanak, hogy bizalommal és szeretettel felülkerekedjünk minden szörnyűséges helyzeten.

A nőknek, akik elszántan harcolnak az igazságszolgáltatás diadaláért.

A nőknek, akik nemet mondanak az igazságtalanságra.

A nőknek, akik gyászolják eltűnt és meggyilkolt szeretteiket.

A nőknek, akik nincsenek közöttünk, mert az ellenünk irányuló erőszak áldozatai lettek.

A nőknek, akiket kegyetlenül megzsaroltak, kihasználtak és kizsákmányoltak.

A nőknek, akik nem félnek kinyitni a szájukat, megszegve az alvilág törvényeit.

Ők számomra a valódi példaképek. Ők azok, akik napról napra ösztönzik a munkámat.

Tartalom

Bevezető

1. Emma királynő

2. Don Neto szeretői

3. Doña Blanca – Egy vendetta tragikus története

4. Diana, a díva

5. Priscilla, a „jó kislány”

6. Barbie és a többi játék baba

7. Alicia Kokainországban

8. Ninel, a Dögös Bombázó

9. Lucero, El Chapo pótfelesége

10. A trónfosztott Emma – Szépségkirálynő a rácsok mögött

Képmelléklet

Jegyzetek

Bevezető

A mexikói bűnszervezetek felépítése és működése határozottan férfiközpontú. Nem csupán azért, mert a kartellfőnökök és a klán legfőbb döntéshozói mind férfiak, ahogyan a politikusok, köztisztviselők, üzletemberek, egyházi vezetők és vállalkozók többsége, hanem azon egyszerű oknál fogva, hogy az egész rendszer alapja a maszkulin arrogancia és a narcizmus. Egy ilyen merev, patriarchális struktúrában a gyengébbek elnyomása, a diszkrimináció különböző formái, a felsőbbrendűségi komplexus, a nyers erő és a nyílt erőszak alkalmazása elsődleges eszköz a hatalom fenntartása és a kontroll megőrzése érdekében, ami azzal jár együtt, hogy a másik ember puszta megvetése és személyes jogainak megsértése válik uralkodó normává.

Újságíróként több mint húsz éve tanulmányozom ezt a hatalmi berendezkedést, amelynek legmélyebb bugyraiba is leereszkedtem, hogy közelről megismerjem az áldozatokat és az elkövetőket, és nem pusztán azért, hogy felfedjem a rendszer működését és a szereplők kilétét, hanem hogy kitapintsam a probléma gyökerét, felfogjam belső lényegét, mint egy orvoskutató, aki azért tanulmányozza a kór működését és a vírusok felépítését, hogy megtalálja az ellenszert, és véget vessen a pusztító járványnak. Ezzel a fáradhatatlan kutatással és felderítéssel fejezem ki a tiltakozásomat. Ezzel az egyszerű eszközzel lázadok a bűnszervezetek gátlástalan működése ellen, ami romba dönti nemzetünket. Ez az én szerény hozzájárulásom ahhoz, hogy megküzdjünk a hordákba tömörült közellenséggel.

Ez a könyv ennek az újságíróként folytatott hosszú hadjáratnak néhány fejezetét taglalja, amely során a fenti jelenségekre keresek választ és megoldást. Eddigi vizsgálódásaim arra irányultak, hogy minél jobban feltérképezzem és kielemezzem a drogkereskedelem működését, amelynek fő összetevője a hatalmi ambíció és a korrupció; s e két összetevő az egész rendszert ragasztóként tartja össze. Ám ezúttal szerettem volna még jobban lerántani a konspiráció fátylát ezekről a jelenségekről, hogy még alaposabban bepillantsunk a drogkereskedelem kulisszatitkaiba.

Miből áll valójában azoknak a hírhedt keresztapáknak a magánélete? Hogyan viszonyulnak az asszonyaikhoz és a többi családtagjukhoz a privát komfortzónájukban? Melyek a legalapvetőbb személyes szükségleteik? Mi készteti őket arra, hogy kábítószert gyártsanak és csempésszenek; és mi viszi rá őket, hogy mindent megmérgezzenek, bekebelezzenek, elpusztítsanak, ami az útjukba áll? Mi a végső céljuk? Mi motiválja őket ebben a vérengző ámokfutásban? Mi ad erőt nekik ahhoz, hogy féktelenül száguldjanak előre egy ilyen veszélyes terepen?

Ennek a könyvnek az az elsődleges célja, hogy mindezt közelebbről megértsük. Ehhez nem volt egyébre szükségem, mint hogy ráfókuszáljak a drogbárók intim közelségében élő nőkre, az anyákra és a gyermekekre, a feleségekre és a szeretőkre, vagyis azokra, akik a rettegett drogkereskedők legszűkebb családi udvartartását alkotják, és teljesen hozzájuk idomulva betartják az alvilági játszma hímsoviniszta játékszabályait. Cserébe busás „jutalomban” részesülnek: megkapják a részüket a hadizsákmányból, amit véres leszámolások és korrupt ügyletek révén kaparintottak meg, teljesen tönkretéve a velük hasonló sorsú áldozatok életét.

A nők állandó jelenléte arra szolgál, hogy fedezzék a különféle pszichés zavarokkal rendelkező drogkereskedők emocionális és szexuális szükségleteit. Efféle intimitásra még a szélsőségesen antiszociális bűnözőknek is alapvető az igényük. A szóban forgó nők javarészt önként szivárognak be a kábítószer-kereskedelem legfelsőbb rétegeibe, szeretetet és törődést nyújtva a klán vezéreinek, egyúttal igazolják előttük torz jellemvonásaikat, megtapsolják barbár tetteiket, örömöt és gyönyört nyújtanak nekik, és többnyire egy-két gyermekkel is megajándékozzák őket, amivel csak a fajtájukat szaporítják – és még az utódnemzéssel is csak arra ösztönzik őket, hogy egy végtelen, ördögi körben folytassák a bűnözést. Ezek az elbűvölő nők motiválják a tetteiket, és ők jelentik egyben a célt is. Ők képezik a fenevad mindennapi táplálékát.

Hiszen minek gürcölne a drogbáró annyi mocskos pénz után, ha nem volna egy tisztes családja, akire költheti? Mire jó a hatalmas, vidéki kastély és hacienda, a drága ruhák és csillogó ékszerek, ha busás vagyonát és gazdagságát nem tudja kivel megosztani? Miért vegyen egy vadiúj Ferrarit, ha nem ültet senkit az anyósülésre?

Mondanom sem kell, a drogdílerek többsége nem él kifejezett remeteéletet. Nincs ám ínyükre magányosan ücsörögni a verandán, és egyedül számolgatni a véres bankjegyeket. Ugyanolyan társas lények, mint mi mindannyian. Szükségük van a társaságra, a kölcsönös emberi viszonyra, miközben az a legfőbb vágyuk, hogy az állandó önigazolás mellett gyarapítani tudják a családot, és elfogadó környezetben éljenek. Megalomán, nagyzoló természetük miatt talán erre még nagyobb szükségük is van, mint az átlagembereknek.

Mi értelme volna felérni a bűn piramisának a csúcsára, ha nem lenne kivel ünnepelni? És a piramis talapzatánál bizony a nők sikoltoznak a leghangosabban, ők menetelnek a kórus élén, hangos üdvrivalgással és tapssal fogadják a bűnözőket, miután azok hazatérnek otthonaikba az egész országot felforgató alvilági háborúból. Ezeknek a nőknek az otthonos közelsége és sugárzó melege ellensúlyozza mindazt a megvetést, ami sajnos egyre kevésbé éri őket, mivel Mexikóban a drogbárók társadalmi elutasítása aggasztóan csökkenő tendenciát mutat.

Ha egy drogkereskedő egyedül marad, abba belepusztul. Ezért létfontosságú dolog megvizsgálni minden olyan kapcsolatot, ami az elszigeteltségüket csökkenti. Ezek az életbe vágó kötődések jelentik számukra az utolsó mentsvárat, és egyben a legsérülékenyebb pontjuk is.

Jelenlegi vizsgálódásaimat ugyanolyan pontos és szigorú metódusokkal folytattam, mint a korrupciós mechanizmusok és a hatalommal való visszaélés ügyeinek feltárását. Az itt olvasható történetek közvetlen tanúvallomások és személyes beszámolók alapján íródtak. Ebbe a titokzatos világba a benne élő emberek nyújtottak számomra betekintést, akik befolyásos drogbárók hozzátartozóiként vagy társaiként közelről látták és tapasztalták a szóban forgó személyek, férfiak és nők intim magánéletét. Néhányan közülük beleegyeztek abba, hogy rögzítsem a beszélgetéseinket és közzétegyem a nevüket, mások viszont anonim informátorként segítették a munkámat, és inkognitójuk megőrzése mellett számoltak be a drogkartellek privát ügyeiről. Ezeknek az interjúknak a hangfelvételeit máig gondosan őrzöm.

Az egymásnak olykor ellentmondó beszámolókat alaposan leellenőriztem, tartalmukat összevetettem egyéb külső hivatkozásokkal – amelyek nem tartoztak szoros értelemben a kartellek logisztikai hatáskörébe –, illetve olyan megbízható információkkal, amelyek a vallomást tevő nők családjától vagy szűkebb baráti körétől származtak.

A személyes beszámolóknak köszönhetően sikerült megértenem, hogy egyes politikusokat és állami köztisztviselőket nem csupán a korrupció mozgat, és nem kizárólag a pénz meg a hatalomvágy köti össze őket a drogkereskedelemmel, hanem legfőképp azok a nők, akik mindkét világba bejáratosak, és alkalmi partnerként vagy közös szeretőként összekötik egymással a különböző társadalmi szférák szereplőit.

Vizsgálódásaim során meggyőződtem az interjúalanyaim által említett helyszínek, személyek és események valódiságáról, amit Mexikóból, illetve az Egyesült Államokból származó bírósági jegyzőkönyvek támasztottak alá, továbbá utánanéztem minden bankszámlaadatnak, ingatlanbejegyzésnek, tulajdoni lapnak, adónyilatkozatnak, belföldi és külföldi társaságok alapító okiratának, amit az ügyekkel kapcsolatban felleltem. A beáramló információk özönéből végül sikerült összeraknom e kötetet, amelynek minden fejezete egy-egy valódi nevet takar, és mindegyikben létező személyek állnak a történet fókuszában.

Az Emma és a drogfeleségek egy olyan nő szemszögéből mutatja be az alvilágot, aki egykori áldozatként minden erejével szembefordult azzal az értékrenddel, amit a következő oldalakon igyekszem majd bemutatni a kedves olvasónak. Ez a könyv nem kíván végső ítéletet mondani, sem konzervatív előítéletek mentén közelíteni a szereplőkhöz, akikből gúnyt sem akar űzni, csupán szeretné, ha felismernénk, hogy rengeteg nő létezik világszerte, akik szinte önként és dalolva válnak szörnyű bűncselekmények főszereplőivé és cinkosaivá, mint például a Keith Raniere által az Egyesült Államokban alapított, szexuális abúzusokra és emberkereskedelemre szakosodott NXIVM szekta esetében, amelynek körein belül számos, nemzetközileg elismert színésznő követett el bűncselekményt – elég, ha csak Allison Mackre1 gondolunk, de idesorolható még a Jeffrey Epstein által szervezett, kiskorúak szexuális kizsákmányolását megcélzó hálózat is, amelynek működtetésében a brit arisztokráciához tartozó Ghislaine Maxwell is részt vett, aki a 2019-ben, a börtönben öngyilkosságot elkövető vállalkozó közeli barátnőjeként és fő tettestársaként ebben a pillanatban is a jogerős bírósági ítéletre vár.

Ez a két eset világosan szemlélteti, hogy a legsúlyosabb bűncselekmények milyen könnyen meglapulnak a hírnév árnyékában. A sajtó és a média az erény hamis babérkoszorúját helyezi az elkövetők fejére, mintha a siker és a hírnév önmagában igazolná a jóravaló életet és a tisztességes polgári magatartást. Azonban a bűnrészességükön túl ezek a nők maguk is csak puszta trófeák: minél híresebbek és megközelíthetetlenebbek, annál inkább szeretné őket bekebelezni az alvilág.

„A művészek szabadon bejárkálnak oda, ahová egy drogdíler sose tehetné be a lábát” – jelentette ki a Beltrán Leyva-kartell egyik alvezére, aki közvetlenül tapasztalta, hogy a szórakoztatóipar tagjai, zenészek, énekesek, modellek és különféle celebek milyen előnyös pozíciókba juttatják a velük közeli kapcsolatba kerülő veszélyes bűnözőket. „Amikor már a zsebedben van az összes szajré, onnantól kezdve embereket akarsz vásárolni, és minden csajt meghódítani” – mondta egy másik bennfentes, aki a kilencvenes évek óta otthonosan mozog a drogkartellek világában.

Ennek a könyvnek néhány főszereplőjét testközelből ismerem. Az elmúlt két évben számos interjút készítettem Emma Coronel Aispuróval, aki a Sinaloa-kartell főnökének, Joaquín Guzmán Loerának, azaz El Chapónak volt a felesége. A Guadalajara-kartell jelenleg szökésben lévő, hírhedt vezére, Rafael Caro Quintero feleségével, Diana Espinoza Aguilarral is többször leültem beszélgetni. A többi nő életével az általam meghallgatott tanúkon keresztül ismerkedtem meg, vagy nyilvános szerepléseikből kiindulva és a bírósági aktáikban található információk alapján dolgoztam fel a történetüket. Ez utóbbiak közé tartozik Priscilla Montemayor, aki Edgar Valdez Villarreal, vagyis a La Barbie néven ismert bűnöző felesége, illetve Marcela Rubiales, Zoyla Flor és Lucha Villa énekesnők, továbbá az egykori Miss Universe-győztes szépségkirálynő, Alicia Machado, és persze Arleth Terán színésznő, Galilea Montijo műsorvezető és a tévés celeb, Ninel Conde. Az ő jelenlétük ebben a zárt körű klubban engem nem ért túl nagy meglepetésként, hiszen a nevük már többször felmerült az elmúlt évek során ebben a kontextusban, és miután mélyebben beleástam magam a drogkartellek kapcsolati hálózatába, úgy döntöttem, feltárom az esetüket a szélesebb nyilvánosság előtt is.

Ők és a hozzájuk hasonló sorssal rendelkező nők alkotják a drogkartellek tágabb-szűkebb udvartartását, akik – anyaként, szeretőként, feleségként vagy a drogbárók lánygyermekeiként – akaratlanul is beleolvadnak abba a patriarchális jellegű bűnügyi szervezetbe, amelynek teljhatalmú uraira szinte királyként kénytelenek felnézni. Eközben persze igyekeznek elszédíteni őket, és előadják előttük a hétfátyol-táncot, akár a bibliai Salomé, miközben nem veszik észre, hogy ezzel maguk is több ezer ártatlan ember holttestén gázolnak át, akik pont azoknak a gazfickóknak lettek az áldozatai, akiket ők pénzért és ékszerekért ajnároznak, és igyekeznek az általuk nyújtott luxusért cserébe mindent megtenni számukra, mindenben kiszolgálva őket.

Mindeközben a többi udvaronc – a szórakoztatóipar jeles tagjai – önfeledten nézi és tapsol nekik, lelkesen éljenezve a szemük előtt zajló előadást. Az ilyen torz lelkületű művészemberek közé tartozik többek közt az ismert színész, a baloldali MORENA párt egykori szövetségi képviselője, Sergio Mayer, vagy a népdalénekes Joan Sebastian, illetve a veterán színészlegenda, Andrés García. Arról nem is beszélve, hogy a kartellek tombolásához olyan közméltóságok is asszisztálnak, mint Mexikó korábbi elnöke, Enrique Peña Nieto, vagy Acapulco volt polgármestere, Félix Salgado Macedonio, akik egymás kezébe adogatják a drogdílerek villáján a kilincset, ahol a zárt körű tárgyalásokat követő sikeres megállapodásokat óriási bulik és orgiák követik.

Hát akkor gördüljön fel a függöny, és kezdődjék az előadás.

1. Emma királynő

Éjfél körül járt az idő a sinaloai Culiacánban 2018. szeptember 23-án, vasárnap, amikor egy 29 éves, kialvatlan és szorongással teli nő elővette a zsebéből a mobilját, és a kontaktjai közt elkezdte keresni a korábban elmentett telefonszámomat. Egy darabig habozott, hogy felhívhat-e. Sejtette, hogy szűkebb környezete nem igazán szíveli tényfeltáró újságírói munkámat, főleg, amikor olyan ügyekkel foglalatoskodom, amelyekben ők maguk is érintettek. Kétség sem fér hozzá, hogy sokkal nyugodtabb lett volna az álmuk, ha nem ütöm bele az orromat az ügyes-bajos dolgaikba.

Végül úgy döntött, hogy bepötyög egy WhatsApp-üzenetet nekem. Talán pont azért, hogy bosszantsa a családját, vagy csak azért, mert egyedül érezte magát, és szüksége volt valakire, aki meghallgatja, akivel bármiről szabadon beszélhet. Hiszen – bár az övével teljesen ellentétes világot képviseltem – a sokévnyi vizsgálódás és sötét titkok feltárása után pontosan értettem a problémáit.

Rögtön láttam, hogy lecserélte a telefonszámát a legutóbbi beszélgetésünk óta, ahogy sok minden más is megváltozott. Köztudott, hogy jó ideje halálos fenyegetések kereszttüzében élem a mindennapi életem, ő pedig tisztában volt azzal, hogy a saját szabályaimat betartva sosem reagálok ismeretlen telefonhívásokra, hacsak valamilyen rejtjeles kódot nem használunk előtte, vagy a személy, aki felkeres, minden kétséget kizáróan képes igazolni a kilétét. A kapcsolatunk hosszú időre nyúlt vissza. 2016 februárjában ismerkedtünk össze, és 2017-ig intenzíven és gyakran kommunikáltunk egymással.

A szöveges üzenet alapján semmilyen kétség nem merült fel bennem a személyazonosságát illetően: „Több mint egy éve interjút készítettél velem egy sinaloai étteremben… Emlékszel?” Egyből hozzátette az étterem nevét: Mar & Sea. Claudia nevű húgán, Armida nevű sógornőjén, a Telemundo tévécsatorna egyik operatőrén és rajtunk, kettőnkön kívül senki sem tudta, hogy első, személyes találkozásunk a sinaloai Culiacánban, a Humaya folyó partján található Desarrollo Urbano Tres Ríos városnegyedben történt, egy tengeri herkentyűket felszolgáló étteremben.

Ez a bizonyos nő Emma Coronel Aispuro, az El Chapo néven ismert Joaquín Guzmán Loera felesége volt. El Chapo a Sinaloa-kartell legismertebb vezére, akit az Egyesült Államok kormánya azzal vádol, hogy a földkerekség valaha élt legbefolyásosabb és legveszélyesebb drogcsempésze. A Brooklynban székelő, New York keleti körzetének kerületi bíróságán 2018. november 5-én kezdődött büntetőperben El Chapót huszonöt éven keresztül (1989 és 2014 között) folytatott drogkereskedelemmel, pénzmosással, emberrablással és emberöléssel vádolták. Ezenkívül terhére rótták azt is, hogy ügyletei során több mint 14 milliárd dolláros illegális vagyonra tett szert, illetve több millió dollárnyi kenőpénzzel vesztegette meg a mexikói és egyéb külföldi hatóságokat, hogy védelemre tegyen szert, és segítséget kapjon a bűnözői tevékenységéhez.

De vajon mi gyötörte annyira Emmát az „évszázad perének” is nevezett tárgyalás előestéjén? Mitől nem tudott nyugodtan aludni?

Emmát a férje ügyvédei határozottan felkérték, hogy okvetlenül jelenjen meg a brooklyni tárgyalóteremben. Ő is a védelmi stratégia része volt, hogy a vérengző El Chapót egy sokkal szelídebb, családos embernek tüntessék fel az esküdtszék előtt. Úgy vélem, Emma előre sejtette, hogy a sajtó előtt is nyilvános tárgyalás – amelynek alávetik a drogkereskedővel együtt – örökre meg fogja változtatni az életét. Ez a sejtése később beigazolódott.

Szinte azonnal válaszoltam az üzenetére. Emma nem tudta, hogy akkor épp a világ másik felén tartózkodtam, Olaszországban tanulmányoztam az övéhez hasonló maffiacsaládok felépítését. Váratlan üzenetváltásunk visszarepített pár évvel korábbra, mintha a mobiltelefon gombjaival egy időgép kódját gépeltem volna a készülékembe.

✽✽✽

2007-ben találkoztam először Emma Coronel Aispuro nevével, amikor a 2010-ben megjelent Los señores del narco (A drogbárók) című könyvem anyagát gyűjtöttem. El Chapóval kötött hirtelen házasságukról hetekkel később értesültem egy informátor jóvoltából, aki a lakodalomban vendégeskedett. Rögtön elkezdtem adatokat gyűjteni a menyasszonyról, de alig találtam róla elérhető információt.

Hosszú időn át próbáltam felkutatni őt különféle csatornákon, hogy interjút készítsek vele, de nem jártam sikerrel. A Guzmán Loerához hasonló kaliberű drogbárók feleségei sosem adtak interjút – szerepük és hatáskörük többnyire abban merült ki, hogy maximális diszkréció mellett éldegéltek, csendben költötték férjük vagyonát, és a világtól elzárva nevelték a narkóvezérek gyermekeit. Nem voltak jelen a közösségi médiában sem.

Az idő múlásával, ahogy egyre behatóbban tanulmányoztam a Sinaloa-kartell működését, megértettem, hogy Emma csak akkor fogja kinyitni a száját, ha a férje erre engedélyt ad neki, vagy ha a beszéd már elkerülhetetlen. És ez a nap akkor érkezett el, amikor El Chapót 2016. február 12-én harmadszor és utoljára letartóztatták a sinaloai Los Mochisban, közvetlenül az Egyesült Államoknak való kiadatása előtt.

Emma azelőtt sosem lépett a szélesebb nyilvánosság elé, és friss fotók sem készültek róla. A találkozónkat Guzmán Loera egyik védőügyvédje szervezte meg. Nem voltak témakorlátozások és egyéb tabuk – olyan feltételekkel nem is egyeztem volna bele a találkozóba –, Emmának csupán az volt a kikötése, hogy ő határozza meg a találkozó helyét: egy privát szobát a Sinaloa-kartell székhelyén lévő Mar & Sea étteremben.2

Pontosan érkezett, biztonsági kíséret nélkül. A magas nő hosszú, kifogástalanul festett és göndörített hajjal lépett be a különterembe. Vastag, professzionális sminkje kiemelte kerek, barnán ragyogó szemét, amit hosszú műszempillák kereteztek. Bár az ajka természetesnek ható nude rúzzsal volt kifestve, így sem tudta volna letagadni, hogy szilikonnal van feltöltve. Úgy nézett ki, mint egy játék baba. Orra egyenes, enyhén pisze. Látszott rajta, hogy telt és gömbölyded testalkatát többszöri zsírleszívással formálták tökéletesre, így követve az őt körülvevő világ által ráerőltetett „narkószépség” esztétikai ideálját. Azonban a tipikus buchonák3 alakjához képest, akik mélyen dekoltált, hivalkodó öltözködéssel hangsúlyozták ki testi adottságaikat, Emma szerényen és kifogástalanul öltözködött. Egész megjelenése úgy festett, mintha filmforgatásra toppant volna be egy személyes interjú helyett. Tudta, hogy ez lesz az első, nyilvános tévészereplése, ezért szeretett volna makulátlannak mutatkozni.

Udvariasan, de kissé izgatottan mutatkozott be, mielőtt helyet foglalt. Mindössze a húga, Claudia, és El Chapo nővére, Armida kísérte el, aki a négy órán át tartó beszélgetés alatt meg se mukkant, és még azért sem kelt fel a helyéről, hogy egy kis friss levegőt szívjon.

Emma hangja derűs volt, és lágy, de volt benne valami erősen mesterkélt tónus, mintha folyamatosan visszatartaná a lélegzetét. Úgy tűnt, igyekszik megőrizni az önkontrollját, de visszafogottsága mögött mégis egy nagynyomású kukta készült felrobbanni. Mindez csupán idő kérdése volt.

Emma külseje teljesen más volt, mint ahogyan a tizenhét éves korában készült fotókon festett. Nemcsak az idő természetes zajlása miatt, hanem azért is, mert minden mesterséges szépészeti beavatkozás, amit elvégeztetett, szinte páncélként szigetelte el a külvilág elől azt a lányt, aki az El Chapóval kötött házassága előtt volt.

Éveken át ültem szemtől szemben a kábítószer-kereskedők feleségeivel és szeretőivel, a gyermekeikkel és a barátaikkal, az ügyvédeikkel és a bűntársaikkal. Tudtam, hogy az interjú, amit Emmával akarok elkészíteni, olyan, akár egy hosszú sakkjátszma. Nem az a cél, hogy rögtön felülkerekedjek a másik játékoson, hogy megsemmisítsem egy sakk-mattal, és rám borítsa az egész táblát, hanem az, hogy másnap is odaüljön elém, és folytassuk a partit.

A következő oldalakon arról olvashatnak, hogyan zajlott le az interjú, és beszámolok a beszélgetésekről, amelyek két év leforgása alatt hangzottak el közöttünk. De mindenekelőtt egy olyan történetet szeretnék elmesélni, amit Emma szavak nélkül is átadhatott volna nekem.

✽✽✽

Emma Coronel Aispuro a szülei, Inés Coronel Beltrán és Blanca Aispuro házasságából született négy gyermek közül a második, aki kétségkívül az anyja szépségét örökölte. Van egy bátyja, Omar, egy öccse, Édgar, és a húga, Claudia. A kaliforniai San Franciscóban született 1989. július 2-án. Édesanyja a terhesség előrehaladott állapotában szökött át a mexikói–amerikai határon, hogy meglátogassa a rokonait, akik illegálisan telepedtek le az Egyesült Államokban. Blanca ottléte alatt indult meg a szülés, és jött világra Emma, akit így a sors egy váratlan fordulattal ajándékozott meg: a négy Coronel testvér közül ő az egyetlen, aki mexikói-amerikai kettős állampolgár.

Néhány hónappal Emma születése után Blanca visszatért Mexikóba, és a La Angostura nevű tanyán telepedtek le a Durango tartományban fekvő, Canelas nevű település közelében. Emma ott nőtt fel egy kis lélekszámú, elszigetelt közösségben. A nyolcvanfős kis falu a Sinaloa-kartell uralta Arany Háromszögben,4 Sinaloa, Durango és Chihuahua határán tengette szerény életét.

La Angosturát minden irányból 1300 méteres tengerszint feletti magasságig érő hegycsúcsok veszik körül csodás természeti képződményekkel, vörösfenyő-, diófa-, szamócafa-, szeder- és babérerdőkkel borított illatos hegyláncok, amelyeket kanyargó folyók és éneklő vízesések szabdalnak. Éjjelente a szentjánosbogarak tánca alatt üvöltenek a prérifarkasok, napközben pedig mókusra és nyúlra vadászó sasok vetik magukat a mélybe a sziklák pereméről.

„A La Angostura rancho ugyanolyan tanya, mint akármelyik másik. Szerény, dolgos emberek lakják családjukkal és barátaikkal együtt…” Emma az interjúban így írja le a helyet, ahol felnőtt, miközben hangszíne és testbeszéde valódi meghatottságról árulkodik. „A lakosok nagy része Culiacánban dolgozik, de sokan elmentek az Egyesült Államokba. Nehezen, de valahogy mindenki megél…” La Angostura nem több maroknyi házikónál a sprőd vadon közepén. Csupán göröngyös földutak és kacskaringós ösvények vezetnek oda, így kizárólag gyalogosan, lóháton, terepmotorral vagy helikopterrel lehet megközelíteni.

Emma beszámol boldog ifjúkora egyes fejezeteiről is: „Tulajdonképpen nem csináltam semmit. Állandóan otthon voltam, segítettem a háztartásban, és a tesóimmal lógtam. Kijártam az elemit, majd a középiskolát, ahol szereztem pár barátnőt. De kint a tanyán nem nagyon volt kivel vagy mivel játszani. Bár apu néha hozott nekünk babákat és játékokat. Nagyon egyszerű cuccokat, mégis nagy volt a jelentőségük.”

Ugyan a vidéki élet nem csupa luxus, Emma mégis kihangsúlyozza, hogy neki ez így is tetszett. Nem voltak különösebb ambíciói, sem a valóságtól túlságosan elrugaszkodott álmai. „Nagyon szeretem azt a helyet, hiszen onnan származom. Minden ember szereti azt a helyet, ahol felnevelkedett. Nekem is sokat jelent! Ott töltöttem a kislánykoromat a testvéreimmel. Nem volt az életünkben semmi fényűző vagy stresszes dolog, mint amilyeneket a városban látsz… A tanyasi élet egyszerű és nyugodt.”

Családja szorosan összetartó volt. Az édesanyját dolgos háziasszonyként írja le, aki folyton a rancho körüli teendőkkel foglalkozott, az édesapja pedig egy felelős gazda és földműves volt, aki egészen fiatalkorától kezdve a kukorica- és a babtermesztésnek szentelte az életét, hogy eltartsa a családját. Az apja őt is kitartásra és munkára nevelte, hiszen egy tanyán a kisfiúk és a kislányok nagyon korán elkezdik a földeken végzett munkát.

Emma élete akkor változott meg, amikor befurakodott a közösségükbe egy fékevesztett vadállat, amely mindent felemésztett, ami az útjába került. A Sinaloa-kartell volt akkoriban a világ leghatalmasabb drogkereskedő szervezete. A völgyek és erdőségek természetes parfümjét felváltotta a környéken rendszeresen termesztett marihuánából kinyert olaj átható, csípős szaga, a mákültetvények illata – a kojotok üvöltését pedig elnyomta a gépfegyverek sortűzropogása. A kék eget, amit eddig büszke sasok és sólymok szeltek át, hirtelen ellepték a propelleres repülőgépek, amelyek az illegális szajrét és a pöffeszkedő drogbárókat szállították.

A bűnszervezet felbukkanása felborította az Arany Háromszög természeti egyensúlyát, és ugyanúgy tönkretette Emma ártatlan életét, mint a helyi növényzet érintetlen harmóniáját.

Az egész egy bulival indult. Egy egyszerű, kis táncos ünnepséggel.

✽✽✽

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Benedek Enikő

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Torma Lászlóné

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Awery – freeware by Typesgal

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License