{{epub_watermark}}

Köszönjük a vásárlásodat a Szerző és a Kiadó nevében is! Vásárlásoddal te is támogattad, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható gyerek- és ifjúsági könyvek választéka egyre szélesebb legyen. További e-könyvekért és a gyerekirodalom legszélesebb választékáért keresd fel bátran máskor is webboltunkat!

ISBN 978-963-587-613-6
ISSN 2677-0997 (Nyomtatott kiadás)

Szöveg © Mészöly Ágnes, 2020
Kiadás © Pagony Kiadó Kft., 2024
1114 Budapest, Bartók Béla út 15/a
Sorozatterv: © Baranyai (b) András
Borító © Bernát Barbara
Felelős kiadó: Demény Eszter és Ürögdi András
Felelős szerkesztő: Kovács Eszter
Szerkesztette: Rét Viktória
Szakmai lektor: Návai Péter
Műszaki vezető: Pais Andrea
Tördelő: Mayoria Stefánia
Elektronikus könyv: Győri Borbála

www.pagony.hu
www.facebook.com/pagony
kiado@pagony.hu

Felhasznált betűtípusok:
Caveat Brush– SIL Open Font Licence
PT Serif – SIL Open Font Licence
Mulish – SIL Open Font Licence

Külön köszönet: A családnak, mint mindig
Bendik Mártának az olasz mondatokért,
Tolnai Gergelynek, aki szakértő szemmel olvasta,
Szállási Zoltánnak, aki megtalálja a nüansznyi hibákat.

Előszó helyett

Ha Mátyás

Ha Mátyás manapság lenne király,

Néha lefüggönyözött fekete autón járna,

Szirénázó rendőri felvezetéssel,

Úgy, hogy utána órákig nem lehetne közlekedni a városban a dugó miatt,

De néha felszállna a négyes-hatosra, sőt, a kilencvenkilencesre is,

És ilyenkor átadná a helyét a banyatankos néninek,

A büdös hajléktalant megkínálná borral,

Amit a sarki boltban vett háromszázötvenért.

Ha Mátyás manapság lenne király,

Néha a Maldív-szigeteken pihenné ki a királykodás fáradalmait,

Ahová különgéppel menne,

Egy király mégsem utazhat vacak fapadossal,

De néha lemenne a bulinegyedbe is,

A Kisüzemben angolul dumálna a fiatalokkal,

Éjfél után gíroszt venne a töröknél,

De a Szimplába nem menne, mert az már tök gáz, tényleg.

Ha Mátyás manapság lenne király,

Breitling Crosswind órát hordana és méretre csináltatná az öltönyét,

Hogy jól nézzen ki a Times címlapján,

Mikor a magyar gazdasági csodáról ad interjút,

De a Parlamentbe farmernaciban járna,

Biciklivel, a fenntarthatóság miatt,

Otthon szelektíven gyűjtené a szemetet,

És minden fórumon támogatná a megújuló energiahordozók használatát.

Ha Mátyás manapság lenne király,

Lenne persze Twittere, Snapchatje és Facebook-oldala is,

Tudatosan használná a közösségi médiát

Meg a tömegkommunikációt,

De sosem írna ki olyasmit, amit két perc múlva megbán,

Viszont csinálna magának néhány fake felhasználót,

És titokban vidáman trollkodna

A matyaskiralyponthun meg a magyarkiralysagonline-on.

Ha Mátyás manapság lenne király,

Megvédené az országot, ebben elég jó volt a múltkor is,

Fekete sereg helyett diplomáciával,

Mert nem élünk a középkorban, ugye,

De odafigyelne, kitől kell tényleg megvédeni,

Mondjuk, azoktól, akik még a langyos vizet is ellopják,

Akik utálkoznak, gyűlölködnek, egymásra mutogatnak,

És nem azoktól, akik a négyszín-tétellel színesebbé teszik az Örs vezér terét.

1. fejezet

melyben valaki elhasal

A lány a királyi hálószoba ablakában ült, és elkeseredetten bámult kifelé.

Most egy időre nyugtom lesz, gondolta. Legalábbis, amíg meg nem találnak a kis pimasz törpék.

Kinézett a városra. Az üveg furcsán torzította a látnivalót, de így is felismerhető volt a Gellérthegy zöld tömbje, az utak szürke szalagja és az Erzsébet híd Budáról Pest felé nyújtózó, hófehér íve.

Az utakon színes autók araszoltak. Hiába volt vasárnap, a város hídjai szokás szerint bedugultak. Gyalog ilyenkor gyorsabb átérni egyik oldalról a másikra, mint kocsival.

Valószínűleg Gittáék is gyalog mennek az Óriáskerékhez. Miért is maradnának otthon, amikor Janka egyetemista bátyja, aki nyáron a Budapest Eye-nál dolgozott, megígérte, hogy ingyen felülhetnek egy körre, sőt, még a barátaikat is magukkal vihetik?! Janka természetesen neki és Gittának szólt először, végül is ők hárman egy csapat, és csak utána Kristófnak (és ez abszolút jófejség, hiszen Janka ötödik óta bele van zúgva Kristófba). Kristóf erre a visszautasíthatatlan ajánlatra persze nem mondott nemet, viszont szólt a többi srácnak, szóval pillanatok alatt összejöttek nyolcan.

Még Kende is kegyeskedett elfogadni a meghívást, Kiss Ancsát meg, aki soha nem megy sehova, mert arra sincs pénze, hogy vegyen valamit Tempi Bori néninél a büfében, Gitta erőltette, mert Gitta igazi jó lélek, mindig törődik azokkal, akik szerencsétlenek, meg valami bajuk van.

Őt is ezért karolta fel, amikor hatodik közepén beesett az osztályba, úgy, hogy még magyarul sem tudott rendesen… azaz tudott, de a kiejtésén simán érződött, hogy nem ezt a nyelvet használta addig. Sokszor keresnie kellett a szavakat, néha meg egyszerűen nem értette az új osztálytársait, mert anya, akivel addig magyarul beszélt, sosem mondott olyanokat, hogy „nagyon adom” meg hogy „bebúrt egy kiflit”. És bár hamar megtanult mindent, és a többiek az akcentusát egy idő után inkább cukinak tartották, mint gáznak (a gázt sem értette például, mikor megérkezett), azért itt, az Első Kerületi Vitéz János Nyolcosztályos Gimnáziumban sosem volt (és valószínűleg sosem lesz) olyan menő, mint a Scuola Elementare Collodiban volt, Brindisiben.

Ahonnan kábé öt perc alatt költöztek vissza az anyja hazájába, miután kiderült, hogy az apja valami sötét ügybe keveredett a Sacra Corona Unitával, ami nevével ellentétben nem egy hagyományőrző csoport (mint Magyarországon a Szent Korona Egyesület), hanem a helyi maffia.

Szóval ez lett volna az első igazi programja az osztálytársaival, az első olyan dolog, amit nem Zeller Gabi, az osztályfőnök szervez, vagy ahova nem csak a barátnőivel megy hármasban.

És amire az anyja (pedig mióta itt laknak, nyaggatja, hogy barátkozzon az itteniekkel) nem engedte el. Csak mert megérkezett Monica (az apja húga, aki egyetem óta az anyja legjobb barátnője, vagyis az egyetlen, akivel szóba áll az olasz famíliából) a két pimasz kis törpével, Antonióval és Veronicával, és neki családi programra kell mennie.

Mert az első a család.

La famiglia prima di tutto[1], ahogy olaszul mondják… ki is szokta ezt a szólást emlegetni?

Ráadásul, gondolta a lány, miközben kicsit fészkelődött az egykori király szobájának ablakában (a kőpárkány kényelmetlen volt, a király régen biztosan tett ide valami párnafélét), hova megyünk? Állatkertbe? Ugyan! Aquaparkba? Dehogy! Bárhova, ahol egy öt- meg egy hétéves jól elvan? Semmiképp sem! A Budapesti Történeti Múzeumba! Ami Monicát és anyát érdekli, mert ők történészek (és emberi jogi aktivisták), de rajtuk kívül senkit, csak teremőrök vannak, meg egy rakás ezeréves kődarab. Még jó, hogy megtalálta ezt a félreeső helyet. Gótikus Terem vagy mi, és azt írják, hogy ez lehetett a királyok lakosztálya… hát elég menő, mondjuk, meg jó a kilátás a Gellérthegyre. És kuksolhat itt, amíg a többiek óriáskerekeznek… Állítólag Kende a gördeszkáját is vitte, hogy mutasson a többieknek pár trükköt nézelődés után.

•

– Hé, MartiMartiMarti, le ne essen a szemüveged! – hallatszott az Óriáskerék gondolájának másik végéből.

Martin rögtön tudta, kitől jött a megjegyzés. Az osztályból csak Alföldi-Nagy Kende szórakozott még mindig a nevével meg a szemüvegével, a többiek ötödik végére megunták vagy éppen soha nem tartották viccesnek egyiket sem. Ebből is látszik, hogy az emberiség többségének jobb a humorérzéke, mint a szüleiknek, akik azt gondolták, szellemes ötlet mindhárom fiúgyermeküknek ugyanolyan idióta nevet adni. Marti Marcell, Marti Márton, Marti Martin… tényleg elképesztő mókás!

Mindenesetre hamar leszállt róla az osztály. Kende is csak megszokásból piszkálja, kell neki valaki, aki mellett játszhatja a nagymenőt. Ő meg már, mint legkisebb gyerek, kialakította a maga túlélési stratégiáját. Ne mutasd, ha fáj, ne lássák, ha zavar, akkor békén hagynak! Légy jobb náluk, de ne feltűnően! Légy semmilyen, akkor észre sem vesznek!

Pedig jó lett volna, ha valaki észreveszi. Mondjuk Gitta. De ő is Kristóf égővörös hajáért és kék szeméért van oda, ahogy a lányok kábé hetven százaléka, csak nem mutatja, mert nem akarja megbántani Jankát.

Gitta szuper jó fej. Úgy árad belőle a kedvesség, mint kályhából a meleg. Mint virágboltból az illat. Mint diszkógömbből a sziporka. Mint mémgyárosból az ötletek. Mint…

– Szállj már le róla, Kende, vagy szólok a Janka tesójának, hogy szállítson le! – sietett Gitta most is Martin segítségére.

– Azt hiszed, megijednék? – vágott vissza a fiú. – Simán lemászok azon a rúdon.

– Aztán majd jól összetöröd magad! – mondta Kiss Ancsa. – Ilyen magasságból nem lehet ám túlélni egy zuhanást, az emberi test…

– Nem kell, hogy teljesen összetörd magad, az is elég, ha rapityára megy a kezed! Nem tudsz többet zenélni, aztán repülsz a suliból – tette hozzá Cseresznyés Zsófi, aki csak azért keveredett ma délután közéjük, mert egy házban lakott Jankával, és amikor kiderült, hogy Bettit mégsem engedik el, neki volt legegyszerűbb szólni.

– Lehet, hogy az lenne a legjobb – rántotta meg a vállát Kende. – Úgyis elegem van már az egészből. Most komolyan, ti nem érzitek, hogy az egész sulinak semmi köze a valósághoz? Kórus, hangversenyek, háromszáz éves fennállás, meg az a hülye fa az udvar közepén, ami miatt még focizni sem lehet? Komolyan, néha azt gondolom, amikor belépek az ajtón, hogy megállt az idő. Az is csoda, hogy a telefon működik az épületen belül.

– Én adom a Vitéz Jánost – vonta meg a vállát Gitta. – Szerintem menő, hogy nem azt csináljuk, mint mindenki más.

– Anyu szerint nem szabad elpazarolni a tehetségünket – tette hozzá Janka. – És ide legalább jó fej gyerekek járnak, ugye, Kristóf?

– Hát, nem is tudom – túrt a hajába a megszólított. – A legtöbben jó fejek. Már a nyolcadikosokat kivéve, ők azért elég gyíkok néha.

– Nem is ismertek senkit a sulin kívül – kötekedett tovább Kende.

– Én például igen – szólt közbe Martin. – Mondjuk, edzésről… oda járok, ahol anyu tanít, és ott van egy csomó gáz gyerek. De anyu mindig azt mondja, hogy nem ők tehetnek róla. Hanem a körülmények.

Kiss Ancsa bólogatott. Sokat tudott volna mesélni a körülményekről.

– Olyan hülyék vagytok! Most kell veszekedni, mikor végre magasról láthatjuk ezt a gyönyörű várost? – kiáltott Janka.

Mindenki megkönnyebbült, hogy be lehet fejezni a vitát, odatódultak a gondola Dunára néző oldalára, és egymást túlkiabálva próbálták felismerni a budai oldal épületeit: a Batthyány téren a vásárcsarnokot, a Várkert Bazárt, és persze Vitéz János tekintélyt parancsoló, sötétvörös tömbjét is.

Martin oldalra sandított. Látta, hogy Kende, aki az előbb még maga volt a lázadó kamasz mintaképe, olyan lelkesen mutogat Ancsinak és Zsófinak, mint valami munkamániás idegenvezető. Vagy egy megszállott karmester. Esetleg egy elhivatott földi irányító valamelyik nagyobb reptérről.

Eszébe jutott, milyen volt a srác régebben. Még mielőtt az a szörnyűség történt volna az anyukájával. Az az Alföldi-Nagy Kende a legkedvesebb volt a világon. Néha még most is előbújik a nagyképű lázadó álarca alól a fiú, akivel órákig lehetett bodobácsokat menteni a kertész elől, meg aki simán nekiment a harmadikosoknak, amikor csúfolták a barátját a neve vagy a szemüvege miatt.

Sajnos Martinnak fogalma sem volt, hogyan lehetne őt visszaszerezni.

•

– Most tényleg csak egy kört mehetünk? – dohogott Kende, amikor az Óriáskerék gondolája közeledett a kiszállási ponthoz.

– Ne izélj már, a bátyám így is stikában engedett fel minket! – mondta Janka.

– Tök jó, hogy felülhettünk ingyen! Én ezt egyhavi zsebpénzemből sem tudtam volna kifizetni – mondta Ancsi.

– Tényleg nagy élmény volt! – lelkesedett Kristóf.

Kende is szívesen elismerte volna, hogy fantasztikus volt a magasból látni a várost, de nem visszakozhatott. Beszólt még valami félig durvát, félig vicceset Kristófnak, ellőtt egy maga szerint is lapos poént Martin kárára, de kifele menet azért normálisan megköszönte Janka tesójának az ingyenkört.

Ami, be kell vallania, tényleg elég menő volt.

De még menőbb lett volna, ha Bettit is elengedik.

Igazából csak azért mondott azonnal igent az invitálásra, mikor Kristóf megkérdezte, van-e kedve csatlakozni hozzájuk, mert tudta, hogy Kristófot Janka hívta meg, és azt is tudta, hogy Janka sehova sem megy Gitta és Bettina nélkül.

Tegnap este tizenegyig gyakorolta a Széll Kálmánon a gördeszkás trükköt, amit meg akart mutatni a többieknek, de főleg Bettinek, akkor is csak azért ment haza, mert egy rendőrnek feltűnt, hogy egy kiskorú egyedül bóklászik éjszaka, és hazazavarta. „A szüleidnek biztos hiányzol, fiacskám!” – mondta, Kende pedig nem akart vitatkozni, ezért nem magyarázta el, hogy az apja vagy dolgozik, vagy vedel, vagy egyszerre csinálja mindkettőt, de akármelyik helyzet áll is fenn, az ő hiánya biztosan nem tűnik fel neki.

Mostanában a harmadik változat volt a legvalószínűbb. Újabban akár egy hétig is kitartott a dolgozószobában egy-egy üveg whiskey, aminek nagyon örült Kende, de ezzel párhuzamosan az apja egyre megszállottabban rajzolt. „Egy vidéki nagyváros kulturális központja lesz – magyarázta egyszer Kendének, mikor kivételesen észrevette, hogy ő is ott van az otthonuknak nevezett lakásban –, de valójában ezzel állítok emléket anyádnak.”

Kende azt gondolta, jobb emlékállítás lenne, ha néha kimennének hozzá a temetőbe, és lehetne normálisan beszélni végre a dolgokról. De az apja rettenetesen dühös lett, akárhányszor megpróbálta szóba hozni az anyját.

A fiú nem volt dühös. Legalábbis nem a sorsra, az anyjára vagy a betegségre. Normális ember nem dühös néhány hibásan mutálódott sejtre. Annál jobban haragudott az egész képmutató világra, mindenkire, aki sajnálkozva ingatta a fejét, amikor valami egetverő marhaságot csinált. Az ofőre, Zeller Gabira, aki néha megpróbált beszélgetni vele, de annyira zavarban volt, hogy Kende pár percen belül megsajnálta. Az igazgatóra, aki időnként behívatta, és negyedórán keresztül beszélt neki a semmiről, aztán visszaküldte az osztályába, azzal, hogy „fiam, embereld meg magad!”.

Martinra, aki régen a legjobb barátja volt, most meg… most meg kitér előle, csak elnézően mosolyog rá, akármilyen hülyén viselkedik.

Betti volt az első, akinek eszébe sem jutott sajnálni őt. Aki beszólt, ha valami nem tetszett neki. Talán mert lemaradt a „szegény kis félárva” sztoriról.

Betti volt az első, akinek szerette volna kivívni az elismerését. Ezért is gyakorolta be tökéletesre a trükköt.

– Na, Kende, mutatsz akkor valamit? – bökött Zsófi a srác gördeszkájára, ahogy elbúcsúztak Janka bátyjától.

– Hát neked biztos nem – húzta el a száját a fiú, de azért elindult a gördeszkapálya felé.

A többiek leültek az egyik padra, Kende pedig kivárta a sorát, aztán nekiindult a betonlejtőn. Elegánsan felkanyarodott a rámpára, a végén elrugaszkodott, és amikor két pörgés után földet ért a deszka, csont nélkül landolt rajta.

– Hú, szuper menő vagy! – lelkesedett Zsófi, mikor visszakanyarodott hozzájuk.

Kende válaszra sem méltatta.

– Nagyon nehéz ez az izé? – kérdezte Martin.

– Nem vészes, de nem árt kicsit gyakorolni – vonta fel a szemöldökét Kende.

– Jó, azt gondoltam… Megpróbálhatom? Csak ráállni.

– Tőlem… – tette Martin elé békülékenyen a deszkát Kende. – De aztán nehogy állásból azonnal pofára… Jaj, Martin, vigyázz!

2. fejezet

melyben büntetést kap, aki megérdemli (és az is, aki nem)

– Na, milyen volt tegnap? – kérdezte Bettitől köszönés helyett Gitta, mikor reggel összefutottak az iskolától kétsaroknyira. A vár alatti utcákon szokás szerint tülekedtek az autók: a legtöbb család úgy gondolta, hogy egy törődő szülő kocsival fuvarozza reggelente a gyerekét, még akkor is, ha gyalog feleannyi idő lenne odaérni.

– Uhh, ne is kérdezd! Anya teljesen kiakadt. Képzeld, mikor megtalált, azzal kezdte, hogy „Bettina Mezzaluna”!

– Ajaj… – túrt a hajába Gitta. Pontosan tudta, hogy Betti anyja csak akkor használja a lánya családi nevét, amikor úgy érzi, hogy úgy viselkedik, mint egy maffiózó.

– Pedig Antonio és Veronica nem az én gyerekem! Jó, rám bízták őket, de tehetek én arról, hogy az egyik erre rohant, a másik meg arra? Oké, a bújócskát én találtam ki, de mi mást lehet csinálni egy ilyen helyen? Szóval Antonio feldöntött egy Zsigmond korabeli oszlopot, Veronica pedig megette az egyik teremőr néni szendvicsét! Ami ráadásul szalámis volt!

– Az nagy baj?

– Igen, mert Monica teljesen vega. Szóval mindenki kiakadt, leginkább ő meg a teremőr néni. És természetesen jön szokás szerint a büntetés, ami persze nem büntetés, mert anya szerint az hatástalan, és nem alkalmas a nevelésre, így mi inkább következménynek hívjuk, amivel jóvá kell tennem a vétkemet. És mivel? Szerinted?

– Szendvicset kell vinned a teremőr néninek?

– Nem! Ma suli után vigyáznom kell a pimasz kis törpékre! Lefekvésig! Anyu még a hegedűórámat is lemondta, hogy elmehessenek valami emberi jogi előadást meghallgatni az egyetemen.

– Ez kegyetlen!

– És igazságtalan!

– Végül is nem te döntötted fel az oszlopot!

– Monica megnevelhetné a gyerekeit, ha ilyen helyre akarja vinni őket! De nem tudok mit tenni… egyébként nektek milyen volt tegnap? – kérdezte Betti. Pedig pontosan értesült már a vasárnap esti dráma fontosabb eseményeiről: Gitta ötpercenként írt rá, és küldött újabb képet.

Martin arccal a kövön. Martin fejéből ömlik a vér. Martin a taxiban, az ügyeleten. Martin szülei megérkeznek. Martin kötéssel a fején elhagyja a kórházat.

– Rémes volt! Komolyan azt hittem, hogy elvérzik a srác. Ancsi csinált kötést Kristóf ingéből, de két perc alatt átvérzett. Még szerencse, hogy egy taxis épp ott uzsonnázott, és felajánlotta, hogy ingyen bevisz minket a kórházba.

– Szóval mindenki jó fej volt…

– Ja, Kendét kivéve. Még akkor is Martint szidta, amikor már látszott, hogy nagy a baj.

– Azért annyira nem volt nagy a baj – próbálta védeni Betti a fiút.

– De lehetett volna! Darabokra tört a szemüvege, és összevagdosta a homlokát. Össze is kellett ragasztani. Épp csak elkerülte a szemét. Kende meg először arcoskodott, aztán elhúzta a csíkot, nem is köszönt senkinek… szóval most kivételesen ne védelmezd még a háta mögött sem, jó? – emelte fel a hangját Gitta. – Tudom, hogy odavagy a rossz fiúkért, de…

– Családi vonás – próbált viccelni Betti, aztán észrevette, hogy egy teknőctarka macska somfordál feléjük az egyik kőkerítésen. – Kámforka! Hát te mit keresel itt? Átjöttél a főútvonalon? És ha elüt valami?

– Gyere, kiscicám, hazaviszünk! – nyújtózkodott máris a macskáért Gitta. – Nem szabad ám ilyen messzire elkóborolni! Most szépen visszaviszünk a suliba, és teszek a tálkádba finom kapucsínót!

– Szerinted szereti a kapucsínót? – nevetett fel Betti.

– Egy kóbor macska ne válogasson! – mondta komoly képpel Gitta. – Egyébként nyugodtan megihatja, koffeinmentes.

– Nem is kóbor! Ő mindenki macskája!

– Aki mindenkihez tartozik, az nem tartozik senkihez – komorodott el Gitta.

Betti érezte, hogy e mögött a pár mondat mögött több igazság van, mint amennyit mindig vidám barátnője valaha is bevallana.

•

Martin végre sorra került az alagsori büfé előtt kígyózó sorban.

– Hát veled meg mi történt? – kérdezte Tempi Bori néni a pult mögül.

– Semmi, csak elestem gördeszkával, és a szemüvegem elvágta pár helyen a homlokomat – felelt a fiú. – Egy Nomád Burgert kérek, két Fügés Mátyást és egy Kosztolányi Kedvence Kuglert.

„Hetvenhárom” – számolta közben magában. Pontosan hetvenharmadszor mondta ma ugyanarra a kérdésre ugyanazt a választ.

– Ó, nagyon sajnálom! – vonta fel a szemöldökét Bori néni, miközben villámgyorsan készíteni kezdte a Nomád Burgert, ami valójában egy szelet vékony, kicsit rágós, de isteni ízű hús volt két lepény közé pakolva, némi salátával. – De mint tudod, bizonyos korokban az ilyen sebesülések a férfikor kezdetét jelentették.

– Nem hiszem, hogy MartiMartiMarti valaha is eljut a férfikorba – röhögött a fiú mögött egy nyolcadikos lány. Illetve nem egy, hanem kettő: a rémes Földvári Kata és Tina, akik az egyébként is kiállhatatlan nyolcadik legkiállhatatlanabb tagjai voltak. Martint kifejezetten szerették piszkálni. A fiú eddig azt remélte, hogy nem veszik észre. De észrevették. Mindig észrevették.

A büfében egy pillanatra megállt a levegő. Mindenki tudott a hetedikesek és a nyolcadikosok feszült viszonyáról, melynek hátterében az osztályfőnökeik, Zeller Gabi és Lutz Ferenc tanár úr által képviselt, egymástól teljes mértékben eltérő pedagógiai felfogás és az ebből táplálkozó, egyáltalán nem titkolt kölcsönös utálat állt. Zeller Gabi szerint a sulinak valami jó helynek kellene lennie, többször kezdeményezte, hogy állítsanak fel néhány pingpongasztalt vagy egypár olyan kültéri tornaeszközt, ami nem jelent veszélyt az udvar közepén magasodó védett, állítólag történelmi jelentőségű fára, de Lutz tanár úr, aki egyébként igazgatóhelyettes is volt, ezt rendszeresen megakadályozta. Sőt, még annak sem örült, hogy a négyszögletes épület által körbezárt téren tavaly a betont lecserélték térkőre.

Martin érezte, hogy most kellene kivágnia magát valami frappáns és laza mondattal. Olyasmivel, amit Kendének vagy Kristófnak soha nem esik nehezére kitalálni. De ő ilyenkor menthetetlenül leblokkolt, képtelen volt kinyögni akár egyetlen normális szót is. Poénkodni? Legfeljebb magában szokott. Az önvédelem annyira nem az erőssége, hogy az anyja ötödikben már kungfura is beíratta, hátha attól kicsit összeszedi magát. És bizonyos szempontból ez sikerült, például már nem utolsó az iskolakörfutáson, simán lenyom annyi fekvőtámaszt, mint Tamkó Botond, sőt, edzésen legyőzi a nyolcadik kerületi vagányokat is, de a beszólásokkal még mindig nem tud mit kezdeni.

Pár éve ez még nem zavarta, de mostanában egyre jobban szenvedett tőle. Néha már szerette volna, hogyha valamelyik nyolcadikos nem áll meg a durva szavaknál, hanem megüti. Akkor végre megmutathatná, hogy nem az a kisnyúl, akinek hiszik. Akkor…

– Nanana! Mint tudjuk, a büfé a béke és a szeretet szigete! – kiáltott ki Bori néni a pult mögül. – Itt nincs beszólogatás!

– De ha egyszer röhejes a képe! Meg a szemüvege! Ez a tartalék, vagy a tartalék tartalékja? – vihogott talán Kata.

– Ez a dizájn a hatvanas években forradalmi volt, most pedig a retróhullámmal újra divatosnak számít – jelentette ki a büfés. – Egyébként pedig tudjátok a szabályt: aki piszkál valakit, az megy a sor végére. Szóval tűnés, még mielőtt meggondolom magam, és egész hétre kitiltalak benneteket! Martin, sajnos elfogyott a Kosztolányi, de vannak még más kuglerek, Babits bánatűzője és József Attila álma. Melyiket kéred?

Martin egy perccel később már kettesével szedte a lépcsőfokokat. Épp beért Vera néni előtt, aki szokásához híven olyan álmatagon közelített a tanterem felé, mint egy szomorú őszi légy. Vagy mint ahogy egy romantikus filmben a szerelmesek keze közelít egymáshoz a belassított jelenetben. Vagy ahogy a Föld árnyéka beúszik a Hold fényes tányérjára fogyatkozáskor. Vagy…

Mindenesetre, hála Vera néni iramának, Martin még be tudott slisszolni a helyére, sőt, még a töricuccát is előszedte, és befalta az egyik Fügés Mátyást.

A mézzel kevert gyümölcs édes, de mégis friss zamata úgy áradt szét a szájában, ahogy a gyerekek rohannak ki a szabadba egy hosszú tél után. Vagy ahogy egy kiöntött pohár kakaó eláztatja a terítőt. Vagy…

A Tempi büfé kínálata egyszerűen elképesztő, gondolta Martin. Hogyan talál ki Bori néni ilyen kajákat? Meg honnan szerez hozzávalókat? Ráadásul minden étel mintha valami titkos történelmi utalás lenne. Mátyás király, úgy tudni, romlott fügétől halt meg. József Attila kuglerről, azaz mignonról álmodozott kiskorában. Bori néni néha a kaják mellé érdekes sztorikat is mesél, többet lehet tanulni töriből egyszünetnyi büfés sorban állás alatt, mint Vera néninél egy félévben.

Aztán ott van a Deák-kuglóf. Meg a Légiós Öröme.

Igazán nem akart enni óra közben, az anyja annyiszor felemlegette, milyen viccesek a titokban kajáló tanulók, akik azt hiszik, senki nem látja őket, de a második Fügés Mátyás úgy vonzotta, mint a mágnes a vasreszeléket. Mint Gitta a lúzereket, amilyennek néha ő is érezte magát. Mint a Hold az Apollo–11 leszállóegységét. Mint…

Felnézett a töritanárra. Vera néni, mint kábé mindig, most is a tankönyv mögé bújt, és monoton hangon felolvasta Mária Terézia birodalmi politikájának jellemzőit. Az osztályból senki nem figyelt rá, de ez őt egyáltalán nem zavarta. Amíg csend volt, amíg úgy tettek, mintha Vera néni órát tartana, nem szólt rá senkire.

Ezt tényleg nem veszi észre senki, gondolta Martin, és benyúlt a padba a második Fügés Mátyásért.

•

Kende fél szemmel Martinra sandított. Már három szünetben nem ment oda elnézést kérni hozzá, na, nem azért, mert elesett a gördeszkával, hanem azért, mert otthagyta őt az Erzsébet téren tegnap este. A többiek úgy nekiestek, mintha ő tehetett volna róla, hogy Martin ennyire béna. Pedig mondta, hogy óvatosan kell kipróbálni, a gördeszka ugyanis arról híres, hogy gurul. És először még tényleg szeretett volna segíteni, de amikor Gitta elkezdett vele kiabálni, akkor egyszerűen elege lett, és lelépett.

Most meg már egyre nehezebb odamenni hozzá.

Szerencsére úgy tűnik, hogy Martinnak kutya baja. Még menő is a sok tapaszával. Sőt, a bátorsága is megjött, most éppen kajál óra közben. Ilyet sem nagyon csinált azelőtt!

Kende óvatosan előhúzta a telefonját, és a pad alatt írt egy üzenetet Martinnak.

Hogy v?

Figy, bocs a tegnapiért

hogy leléptem

rendben vok

nem te tehetsz róla

én vagyok a béna

csak keveset

gyakoroltál

sose próbáltam még

nem hittem h ilyen nehéz

te úgy csinálod mintha semmi lenne

ha akarod kimegyek

veled valamikor és

megmutatom h kell

szup

mikor

akármikor

ezzel a fejjel lehet?

hát ez az h nem

fejjel kell :D :D :D

a lábadnak

meg nincs baja

holnap?

nem jó szerdán doga

matek

ma?

Kende elvigyorodott. Szuper, Martin nem haragszik. Annyira nem, hogy elmenne vele deszkázni.

de ha megint pofára esek

nem hagysz ott

:)

majd Gitta megment

nagyonhüje

akkor suli után

Kende látta, hogy Martin rávigyorog a tapaszai alól, aztán lelkesen pötyög valamit a telefonján. Már nyúlt is a padba, hogy megnézze, mit üzent a másik, de valaki megelőzte.

Hihetetlennek tűnt, hogy Vera néni ilyen gyors mozdulatra képes. Egyáltalán, hogy került ide egy szemvillanás alatt? Hiszen az előbb még a tanári asztal mellett állt!

– Nocsak, úgy látom, egyeseknek nem elég izgalmas a felvilágosult abszolutizmus – emelte magasra a tanárnő a telefont. – Lássuk, kivel és miről társalogsz ilyen lelkesen, Kende fiam!

– Tanárnő, ezt nem lehet, ez magánügy! – ellenkezett Kende, de Vera nénit nem érdekelték a kifogásai. Megérintette a képernyőn villogó ablakot. Kende elátkozta magát, miért nem tette az üzeneteket is védelem alá.

– Nocsak! Martin! – kiáltott a tanárnő diadalmasan. – Ezt aztán végképp nem hittem volna rólad! Hogy pont te csinálsz ilyesmit! Mit fog szólni anyukád, ha a tudomására jut? Gondolom, ő sem szokott örülni, ha valaki telefonozik az óráján…

Martin meg sem tudott szólalni. Kende látta, hogy elsápad. Pontosan tudta, hogy a srác ilyen helyzetekben menthetetlenül leblokkol, és azt is sejteni vélte, miért: egykori barátja szülei mókásak bírtak lenni, míg a gyerekeik nevéről volt szó, de nem igazán díjaztak semmiféle kihágást. A Marti testvérek még a legkisebb stikliért is komoly következményre számíthattak.

– Tanárnő, nem Martin a hibás! Én kezdtem! – ugrott fel Kende.

– Te kezdted, ő meg folytatta – görgetett fel az előző üzenetekhez Vera néni. – Nocsak, nocsak… ha jól látom, remek programot terveztek ma délutánra. Mint két igazi barát! De ha nem haragszotok, egy kicsit módosítom a terveiteket! Mind a ketten benn maradtok iskola után, és a könyvtárban kerestek tíz-tíz híres barátságot a történelemből, és mindegyikről írtok öt mondatot.

Nos, ez nem lesz nehéz… Gugli barátunk egy perc alatt szállít nekünk százat – gondolta Kende.

– De hogy ne a keresőprogrammal végeztessétek el a feladatot, elveszem a telefonokat. Amikor készen vagytok, visszakaphatjátok a tanáriban, értjük egymást?

– Tanárnő, ilyet nem csinálhat! Ez ellenkezik a személyiségi jogainkkal! – csattant fel Kende.

– Tényleg? Ha jól tudom, ebben az iskolában Lutz tanár úr felel a gyermekek jogaiért. Akartok esetleg vele beszélgetni? Igazán nem várok sokat tőletek, de a minimális tisztelet…

Lutz említésére még Kendének is elment a kedve a vitától. Az igazgatóhelyettestől még Zeller Gabi is tartott. És bár az osztályfőnökük biztosan kiállt volna értük, Kende, leginkább Martin miatt, nem akart nagyobb bajt.

•

Volt viszont valaki, aki nem tudta befogni a száját.

– Ez nettó zsarolás! – pattant fel Bettina a Kende mögötti padból. – Vera néni, vegye már észre, hogy senki sem figyel az óráin! Mindenki mással foglalkozik! Ezzel az erővel az egész osztályt elküldhetné büntetőfeladatra! Meg fogom kérdezni anyukámat, hogy egy tanár csinálhat-e ilyet!

– Megkérdőjelezed a büntetés jogosságát?

– A büntetés mint eszköz egyáltalán nem hatékony, tudja, tanárnő? De ez ráadásul most nagyon igazságtalan. És egyébként meg, ha néha felnézne a tankönyvből, amit óratartás helyett felolvas nekünk, látná, hogy az osztály háromnegyede telefonozik, a maradék meg alszik!

– Na, ez már több a soknál! Úgy látszik, Signorina Mezzaluna is társulni akar a könyvtározókhoz, és keresni szeretne tíz hasonló forradalmi lelkületű hölgyet. De ez esetben el kell kérnem az ő telefonját is!

– Ez egyáltalán nem nehéz! Egy csomót tudok fejből is: Rosa Luxemburg, Marina Ginestà, Tyereskova, Szendrey Júlia… Nekem viszont ez esetben meg kell kérnem a tanárnőt, hogy értesítse édesanyámat, hogy nem tudok ma az unokatesóimra vigyázni, így ők nem mehetnek el egy tudományos konferenciára – rázta meg sötétbarna, göndör haját a lány, és szinte elégedetten leült a helyére.

Kende egyre kevésbé értette a dolgot. Hátrafordult, és kérdőn nézett Bettire.

De a lány nem foglalkozott vele. Elővette a telóját a táskájából, kaján mosollyal nyújtotta Vera néninek, aki már egyáltalán nem volt biztos a dolgában, de kelletlenül elvette a lánytól a kis ezüstszínű készüléket, és elindult a tanári asztalon hagyott történelemkönyv felé, Betti pedig szemlátomást boldogan súgott valamit Gittának, mint aki megúszott valamit.

3. fejezet

melyben elhangzik egy ősi olasz közmondás, és megtudjuk, milyen Betti, amikor megijed

Betti főnyeremény egy ilyen feladatnál, ezt mind a két fiú megértette két perc alatt. Amikor ebéd után felcuccoltak az iskolai könyvtárba, ami a hatszáz éves Vitéz János Emlékfán kívül az iskola másik büszkesége volt, és mint ilyen maga is özönvíz előttinek tűnt, és a srácok elkezdtek tanácstalanul nézelődni a polcok között, ő határozottan odalépett egy fiókos szekrénykéhez, és kutakodni kezdett benne.

Nyilvánvalóan tudta, mit keres.

Öt perc múlva kábé húsz kötet tornyosult az egyik asztalon.

– Abban, aminek az a címe, hogy Istenek és hősök a görög mitológiában, keressétek meg Akhilleuszt és Patrokloszt, meg, mondjuk, Agamemnont és Menelaoszt, a Bibliából Dávidot és Jonatánt, abból a pirosból Széchenyit és Wesselényit, meg benne kell lennie Jókainak és Petőfinek is, abban lesz Wigner Jenő és Szilárd Leó, ez, mondjuk, inkább fizika, de mivel ketten rakták össze az atombombát, bőven töri is, jaj, el ne felejtsem Polübioszt és Scipiót, meg Julius Caesart és Antoniust, bár ők a végén cseppet összekaptak… Mozart és Haydn simán belefér, de akkor Tolkien és Lewis is, ők ott lesznek abban a kék könyvben, nem a kicsiben, a nagyban. Legyen még, mondjuk, Galeotto Marzio és Janus Pannonius, és akkor van helyi vonatkozásunk, Nikola Tesla és Mark Twain, Churchillt és Rooseveltet ki ne hagyjuk, Danton és Robespierre nem számít, mert az nem barátság, amikor a végén az egyik lefejezi a másikat…

– Honnan. Tudsz. Te. Ilyeneket! – nyögte ki Martin, mikor végre szóhoz jutott.

– Ez nem nagy szám – vonta meg a vállát a lány. – Anyám történész. Én ilyeneket hallgattam esténként Rumini helyett.

– Tök jó fej vagy, hogy itt maradtál segíteni! – ámult Kende. – Csak így, önzetlenül.

– Egyrészt tök jó fej vagyok, másrészt így megúsztam egy gyerekvigyázást. És itt maradhattam a suliban. És így eljutok hegedűórára, tudjátok, beneveztek az országos versenyre, de anyu nincs odáig a dologtól.

– Hogyhogy? – kérdezte Kende. – Itt minden szülő kábé a világhírt várja el a gyerekétől.

– Na, anyu ebből a szempontból is más. Azt mondja, találjam meg, ami nekem fontos. Mondjuk, nekem a hegedű speciel pont fontos, de ő meg ezt nem szereti, mert apámra emlékezteti. Mert ő is hegedült, legalábbis mielőtt… szóval bonyolult. De mindenesetre most leszaladok zeneórára, ti meg addig írjátok ki a híres barátokat!

– És mi lesz a lázadó lányokkal, lázadó lány? – emlékeztette Kende.

– Viccelsz? Még törin leírtam tizenkettőt. Szóval, ha visszajöttem, mehetünk a telókért.

Ezzel választ sem várva kiviharzott a könyvtárból.

Martin és Kende döbbenten nézett utána.

Aztán elkezdtek jegyzetelni.

•

Mikor fél óra múlva visszaért Betti, diadalmasan vonultak le a tanáriba. De Vera néni helyett csak egy üzenet várta őket, hogy a tanárnőnek el kellett szaladnia fontos ügyben, hatra ér vissza, és ha esetleg készen vannak, menjenek vissza a könyvtárba, és várják meg ott, majd ő felviszi a telefonjaikat. És hogy mindent megbeszélt a szüleikkel is.

– Na, ez tényleg szemétség! – dühöngött Kende. – Azonnal szóljunk Zeller Gabinak!

– Aha, és hogyan? A telefonjainkat elvitte az a boszorkány!

– Nem tudom… Hívjuk fel a tanáriból, valaki biztosan tudja a számát.

– Szerintem nem jó ötlet – rázta a fejét Betti. – Ha most szólunk, Gabi bá’ biztos nekimegy Verának. Vera néni meg a Lutz kedvence. És emlékeztek, a múltkor is mit mondott Lutz?

– Amikor Samunak elvették a kabátját?

– Nem, amikor Tamkó Botond összeverekedett a fél nyolcadikkal. Azt mondta, hogy ha ennyire fontosak neki a tanítványai, akkor vigyázzon, nehogy egyszer csak őt rúgják ki. Mert akkor ugye nem lesz, aki megvédjen minket. És lássuk be, jó fej Gabi bá’, de a Lutz… az más súlycsoport. És akár a követ ütik a tojáshoz, akár a tojást a kőhöz, mindenképp a tojás törik össze.

– Ez meg mi? – értetlenkedett Martin.

– Ősi maffiabölcsesség. Azt jelenti, hogy a gyengébb ne ugráljon. Szóval menjünk fel a könyvtárba, már csak két és fél óra van hatig. Valahogy csak elleszünk.

Az elkövetkező óra meglepően gyorsan eltelt. Először találtak egy nyolcvanas évekbeli társast, aztán csak úgy dumáltak mindenféléről, aztán Kende elővette a gördeszkát, és elkezdte tanítgatni az alapokat Martinnak a könyvszekrények között.

– Na, egész tehetséges kezdő vagy – dicsérte meg, mikor először egyedül eljutott a lexikonoktól a kötelező olvasmányokig.

– Egy rettentően éhes kezdő – jegyezte meg Martin. – Szerintetek nyitva van ilyenkor Bori néni?

– Nem tudom, de hogy itt van, az biztos – szólt Betti, aki egy ideje már csak bambult kifele az udvarra néző ablakon. – Most jöhetett vissza a beszerzésből, mert egy csomó cuccot cipel át az udvaron.

– Az udvaron? Hogyhogy az udvaron? – gurult az ablakhoz Martin, és ezzel kicsit el is ütötte Bettit, mert a megállást még nem volt ideje gyakorolni.

– Ha az utcáról jön, akkor semmi értelme, hogy átvág az udvaron, a büfé pont a főbejárat alatt van – rázta a fejét Kende is.

– Mit tudom én, mit csinál Tempi néni. Egyszer csak megjelent az udvaron két óriási cekkerrel, megsimogatta a fát meg lepucolta a táblát a földön, aztán elhúzott a büfé felé.

– Nem értem – mondta Martin. – De lemegyek, és megkérem, hogy adjon valamit. Mit hozzak nektek?

•

Bori néni kicsit meglepődött, amikor Martin feltűnt, de szívesen kiszolgálta a napközbeni maradékokból. A fiú próbált belesni a szatyrába, de nem látott mást, csak csomagolópapírokat.

Az egyikre Kugler és Fiai felirat volt nyomtatva.

Mikor Bori néni észrevette, hogy Martin a csomagjait vizslatja, rövid úton felzavarta a büféből.

Martin elgondolkodva sétált a könyvtár felé. Kugler és Fiai… hol lehet ez a cukrászda? Talán valahol Pesten?

A nagy elmélkedésben nem vette észre, hogy az egyik terem előtt a két Földvári lány és még vagy négy nyolcadikos fiú dumál.

– Na, mi van, MartiMartiMarti? Már megint büfézni voltál? Minek neked ennyi édesség?

– A barátaimnak viszem – próbált kitérni előlük Martin.

– A barátaidnak? Jegyezd meg, neked nincsenek barátaid! Te egy kis szaros stréber vagy, akit nem szeret senki. Csak a felnőttek. És most nincs itt egy sem, hogy megvédjen. Szóval jobb, ha ideadod nekünk azokat a kajákat, vagy még jobban kidekoráljuk a képedet…

Martin körülnézett. A könyvtár szintjére vivő lépcsőt elzárták előle a nyolcadikosok. Az egyetlen menekülő útvonal az udvar felé vezet, azon keresztül elérheti a hátsó lépcsőt, ami egyenesen a könyvtár elé visz. A könyvtárban meg már ott van Kende is, ketten csak elbánnak valahogy hat nagyképű nyolcadikossal. Akármennyire utál is edzésen kívül verekedni, ebbe most bele kell állnia. Nem bőghet le épp most Kende előtt, mikor végre úgy néz ki, hogy megint sikerül összebarátkozniuk.

Megfordult, és elindult kifelé. Hallotta, hogy a nyolcadikosok sietnek utána, de egészen addig nem kezdett futni, míg ki nem lépett az ajtón.

Ám amikor odaért az udvar közepén álló, több száz éves platánt védő, térdmagasságú kerítéshez, rájött, hogy elszámította magát. Földvári Kata és az egyik fiú megjelent a szemben lévő ajtóban, és elindultak felé.

Martin körülnézett. A legbiztonságosabbnak tűnő helyet a fa nyújtotta: ha nekiveti a hátát, nem tudják egyszerre többen támadni.

Lélekben vállat vont, letette a földre a három minyont meg a hat Fügés Mátyást, és átlépett a kerítésen.

•

Kendét kezdte zavarni a csend. Míg Martin is ott volt velük a könyvtárban, remekül elvoltak hármasban, sokat poénkodtak, kicsit húzták egymást, de komoly dolgokról is dumáltak, most viszont, hogy kettesben maradt Bettivel, képtelen volt kinyögni bármi értelmeset. Betti egy ideig próbált társalogni, de miután a fiú minden kérdésére maximum két szóban válaszolt, egy idő után feladta, és elkezdte visszapakolni a könyveket a polcra.

„Hát én tiszta hülye vagyok! Most Betti azt gondolja, hogy az Alföldi-Nagy tényleg egy nagyképű barom. Vagy hogy nem akarok vele beszélgetni… hogy nem érdekel. Pedig erre várok… mióta is? Kábé az első pillanattól fogva? Mióta bejött hatodik februárjában? És megkérdezte azzal a vicces akcentusával, hogy merre található a mellékhelyiség. Én hülye meg persze rögtön rávágtam, hogy olyan itt nincsen. Eskü, komolyan megijedt. De csak egy pillanatra, aztán rögtön visszavágott, hogy sejtette, hogy ez egy elmaradott ország, de nem hitte volna, hogy nincs vécé az iskolákban. Aztán…”

De nem maradt ideje feleleveníteni az első, meglehetősen parázs vitájuk minden mondatát. Betti ugyanis odaugrott az ablakhoz, és kiabálni kezdett.

– Kende, Martint elkapták! Gyere, nézd! Egészen odaszorítják a fához! Legalább öten vannak!

A fiú azonnal ott volt az ablaknál, de a következő másodpercben már ugrott is az ajtó felé, és közben felkapta a deszkáját a földről.

Most megbánják a nyolcadikosok, hogy valaha hetedikessel kezdtek! Mehetnek Lutzhoz nyafogni, amit most kapnak, azt megemlegetik! Őt biztos kirúgják egy ilyen után, de neki most már úgyis mindegy, épp most bénázott el mindent Bettivel. Legalább megmutatja a lánynak, hogy nem olyan, amilyennek Gitta beállította tegnap, és igenis törődik a barátaival. Martin meg fogja úszni, hiszen egyébként sem egy balhés gyerek, ő meg már úgyis utálja ezt a sulit.

Meg mindent.

Lerohant a lépcsőn, feltépte az ajtót, és ledobta a deszkát a földre. Közben megtervezte a támadást: az emléktábla lesz a rámpa, nem túl hosszú, de arra pont elég, hogy lendületet vegyen rajta, és kettőt rögtön elkaszáljon a nyolcadikosok közül.

Egy másodperc múlva már száguldott is a fa felé. Csak akkor nézett fel, mikor már a levegőben volt.

És csak akkor látta meg, hogy az utolsó nyolcadikos épp bevágja maga mögött a szemben lévő oldali bejárat vaskos tölgyajtaját. A fa mellett már csak Martin állt, és rémülten meredt a felé száguldó őrült deszkásra.

Kende előrenyújtotta a kezét, hogy megkapaszkodjon az egyik kiálló csonkban, melyet állítólag maga Görgey tábornok vágott le a kardjával Budavár ’49-es ostroma után, hogy a fa további pusztulását megakadályozza. Gondolta, ezzel is tompítja majd a becsapódást.

De nem volt becsapódás. Illetve volt, csak nem olyan, amilyenre számított.

Mintha egy tornaszőnyegnek szaladt volna. Egy tornaszőnyegnek, ami előbb kicsit ellenáll, aztán megnyílik előtte, és elnyeli. Hogy néhány másodperc múlva már Martinnal együtt szitkozódva zuhanjon a vaksötétben.

•

Betti döbbenten állt az ablakban.

Az előbb, amikor sikerült a nyolcadikosokat egyetlen jól irányzott mondattal elzavarnia (Gábor bácsi, tessék gyorsan jönni, valakik bántják Martint ott a fánál!), és a Földvári lányok meg a sleppjük úgy rohantak befelé az épületbe, mint mikor Kacziba tanárnő hatvanméteres sprintfelmérést csinál tornaórán, már azt hitte, hogy minden oké.

De nem volt minden oké.

Semmi nem volt oké.

Alig húsz másodperccel ezelőtt még rendben volt a világ. A hülye gyáva nyolcadikosok, akik csak akkor arcoskodnak, mikor legalább négyszeres túlerőben vannak, eltakarodtak Zeller Gabi neve hallatán. Martin hálásan nézett felfelé.

A fatörzs, aminek nekitámaszkodott, szilárd volt, ahogy az egy fatörzstől elvárható.

Aztán két másodperc alatt fejre állt minden.

Kende úgy rohant ki a suliudvarra, mint egy kifejezetten elszánt zsoldos Zrínyi szigetvári seregéből. A gördeszkája csattant a márványsima díszkövön, és őrült iramban száguldott a fa felé. A fiú fel sem nézett (talán előre eltervezte az egész mozdulatsort), csak lendületet vett az emléktáblán, ami egy pillanatra mintha felszikrázott volna, aztán repült, egyenesen a rémülettől mozdulni sem tudó Martin felé.

Betti újra és újra visszajátszotta magának képzeletben, amit az elmúlt pár másodpercben látott. Aztán még egyszer, mintha lassított felvételt nézett volna. Martin az egyik karját védekezőn az arca elé emelte, a másikkal viszont belekapaszkodott a feje felett egy vaskos ágba. Kende azzal a kezével, amelyikkel nem épp a repülési ívet próbálta módosítani, a híres göcsört felé nyúlt (amit ugyebár Görgey vágott le), hogy kitámaszthassa magát.

És akkor a fa törzse egyszerűen kinyílt a fiúk mögött.

Mint egy ásító cipzár (ásíthat egy cipzár egyáltalán?).

Aztán amikor Kende és Martin eltűnt a fatörzsben, összezárult a nyílás, és a fa ugyanolyan egykedvűn állt az udvar közepén, mint bármikor az utóbbi egy évben (vagy ötszázvalamennyiben).

Állítólag.

Betti tudta, hogy nem képzelődik, és nem káprázik a szeme. Nem őrült meg, nem alszik, nem álmodik. Kendét és Martint elnyelte a fatörzs.

És ezt rajta kívül nem látta senki.

Tehát akármi is történt a fiúkkal, ő az egyetlen, aki segíthet nekik.

Lassú mozdulatokkal becsukta a könyvtár ablakát, aztán elhúzta a függönyt, helyére tette a még az asztalon heverő két kötetet, majd megfogta az iskolatáskáját, és elindult kifelé a könyvtárból. De két lépéssel később visszafordult a srácok táskáiért is. Lebattyogott a lépcsőn, de mielőtt kilépett volna az udvarra, bement a lányvécébe. Kinyitotta a klotyó ajtaját, és elmosolyodott, ahogy minden egyes alkalommal, mikor belépett a „mellékhelyiségbe”. Hogy megijesztette Kende tavaly ezzel a hülyeséggel! Egy pillanatra tényleg elhitte, hogy a magyar iskolákban nincs vécé!

Miután elvégezte a dolgát, átkutatta előbb Kende, aztán Martin táskáját is. A fiúknál mindig mindenféle hasznos dolog van, ami jól jöhet, ha egy emberevő fával nézünk szembe. Áttette a saját zsákjába Martintól a bicskát, a dinamós zseblámpát, egy kézzel kötött sapkát (nyilvánvalóan nagymamai ajándék, és biztos az anyukája tukmálta rá, mert reggelente már hideg van), aztán kis gondolkodás után a fiú bőrbevonatos tokban lévő fuvoláját is, Kendétől pedig az ő zsebkését (nahát, pont ugyanolyan, mint a másik fiúé, „Mátraderecske” felirattal!), egy elemes hangolósípot, és egy félliteres vizespalackot emelt el. Mikor becsukta volna Kende hátizsákját, megakadt a szeme egy titkos zseben. Kinyitotta. Egy ezüst kétszázast és egy fiatal nőt ábrázoló fényképet talált benne.

Visszacipzározta a titkos zsebet, és a két fiú táskáját feltette az egyik vécé tetejére, aztán becsukta az ajtót, Kende bicskájával elfordította a zárat, és egy füzetből kitépett lapot tűzött a kilincs fölé, amire piros betűkkel ráírta, hogy „ROSSZ!!!”.

Csak ezután indult el a fa felé.

Egy másodpercre felmerült benne a kérdés, hogy hogy viselkedhet ilyen józanul. Nincs megijedve? Dehogy nincs! A szíve a torkában dobog, a gyomra gombócban. Egy titokzatos fa elrabolta két osztálytársát! Éppen azért ilyen nyugodt és hideg fejű, mert nagyon fél… De ezt az anyjától tanulta: hogy amikor baj van, nem szabad pánikba esni, hanem cselekedni kell. Megfontoltan, okosan, kimérten, de azonnal.

Kisétált a fához. Már kezdett sötétedni, az udvar teljesen néptelen volt. Telefon híján fogalma sem volt, mennyi lehet az idő, bár azt tudta, hogy mostanában fél öt felé megy le a nap. Tehát alig egy órája van, hogy megfejtse ezt a rejtélyt.

– Hogy is volt? – gondolkodott hangosan, miközben körbe-körbe sétált a díszkerítésen belülre szórt fehér murván. – Kende átgurult az emléktáblán. Szikra. Aztán neki a fának.

Kiment a platánnal szembe, oda, ahol az emléktábla miatt megszakadt a kerítés. A márványlap mellett ott árválkodott egy Fügés Mátyás, Bettinek most beugrott, hogy az egyik nyolcadikos fiú menekülés közben felkapta a többi süteményt, de ez kieshetett a zacskóból. Szórakozottan felvette és rágcsálni kezdte az édességet. A fogai alatt megcsikordult a mézbe ragadt homok, de mintha észre sem vette volna a kellemetlenséget. Rálépett a táblára, aztán elindult egyenesen a fa felé. De hiába nyomta határozottan a törzset, az nem nyílt meg.

– Persze ez így lenne minden filmben – magyarázott magának tele szájjal. – A HP-ban is így volt. Ez így túl egyszerű. És ez itt most nem film, hanem a valóság. A valóságban is vannak titkos átjárók, gondoljunk csak a Vatikánra, amiről anyu mesélt, a párizsi csatornarendszerre, vagy akár Brindisiben a kocsmára, ahol a tükröt kell benyomni, hogy elforduljon egy ajtó. Szóval… emléktábla, és azután mi? Igen! A göcsört! Kezdjük elölről…

De hiába nyomogatta a göcsörtöt, vagy hiába próbálta elfordítani, semmi sem történt.

– Pontosabban kell emlékeznem! – sóhajtott, és felképzelte magát újra a könyvtár ablakába. Kende száguld, repül, Martin védekezik, és az ágba kapaszkodik…

Igen, az ág!

Újra kisétált az emléktáblához, de most nem rálépett, hanem végigsimított rajta. Fentről le, ahogy a büfés néni is csinálta délután. Azaz mégsem! Inkább újra, de nem fentről le, hanem lentről fel. Pont úgy, ahogy Kende gördeszkája haladhatott. Aztán odament a fához, megérintette a göcsörtöt, és belekapaszkodott az alsó ágba.

Meg sem lepődött, amikor a törzs megnyílt előtte.

4. fejezet

melyben leginkább bolyongás van, és sötét

Kende tényleg félt. Próbálta persze titkolni, de amikor észrevette, hogy Martin szipog és remeg mellette, rájött, hogy felesleges megjátszania magát.