A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Pierre Assouline: Le Nageur

Gallimard, 2023, Párizs

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide

à la publication de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjának (P.A.P.) keretében jelent meg.

Fordította Takács M. József

A kötetet tervezte Szász Julianna

Copyright © Pierre Assouline et Éditions Gallimard, Paris, 2023

Hungarian translation © Takács M. József, 2024

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2024

Borítókép © AFP via Europress

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Horváth Sára

Szerkesztő: Domonkos Eszter

Korrektor: Kalocsai Judit

ISBN 978-963-656-112-3

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

1. RÓMA

2. KASZENTÍNA

3. PÁRIZS

4. BERLIN

5. PÁRIZS

6. TOULOUSE

7. AUSCHWITZ

8. BUCHENWALD

9. PÁRIZS

10. TOULOUSE

11. CERBÈRE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

FORRÁSOK

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Merylnek, drága lányomnak

Stehen: helytállni, kitartani, ellenállni.

(Paul Celan nyomán)

„1914. augusztus 2.: Németország hadat üzent Oroszországnak –

Délután: Úszóiskola.”

FRANZ KAFKA

Napló

1
RÓMA

Ha meglátom, megölöm.

Évek óta ezt ismételgeti. A megmaradt néhány közeli hozzátartozó emlékszik erre a dühre, amelyet csak zárt körben enged szabadjára. És még ilyenkor sem harsogva világgá kiáltott gyilkos vágyról van szó, s főleg nem régóta tervezett bosszúról.

Szűkebb környezetében és az úszók világában mindenki tudja, mi történt kettejük között. Ez jóval több mint egy konfliktus. Két temetetlen halott. Mindenképpen el kéne kerülni, hogy a két bajnok útjai keresztezzék egymást. Egyikük csodával határos módon visszatért a holtak birodalmából, a másik egy még élő halott. Két csapattárs, akiket a versenyzés riválisokká tett. Két ellenfél, akikből a Történelem ellenségeket csinált: Alfred Nakache és Jacques Cartonnet.

Az utóbbi az ország felszabadulása óta hol eltűnik, hol újra felbukkan, hogy aztán megint köddé váljon. Mindig Olaszországban, és gyakran egészen hihetetlen módon. Rendszeresen jelentik, hogy látták valamelyik kolostorban, ahol álnéven bújt meg. Olaszországban Cartonnet egy szökevény. Franciaországban: halálra ítélt kollaboráns. Az ítéletet a távollétében mondták ki, de a verdikt mégiscsak megszületett. Ekkoriban mindenki azt hiszi, hogy minden rendben van, az olasz rendőrség megtalálta és letartóztatta, sőt egy napon végre késznek mutatkozik arra is, hogy – hosszú adminisztratív huzavona után – kiadja Cartonnet-t Franciaországnak. De amikor beültetik a hatóságok által külön erre a célra bérelt kis katonai repülőgépbe, és a légcsavarok forogni kezdenek, a megbilincselt kezű Cartonnet-nak valahogy sikerül kinyitnia az ajtót, leugrania a lépcsőre, hogy aztán őrült módjára keresztülvágtasson a kifutópályán, és eltűnjön az erdőben. Egy időre elveszítik a nyomát, jóllehet tudják, hogy álnév alatt rejtőzik valahol az országban. Aztán a rendőrség megtalálja a Firenzétől nem messze lévő Folignóban, és arra az időre, amíg elintéződnek a kiadatásához szükséges formaságok, bezárják a perugiai börtönbe. Cartonnet azonban onnan is megszökik.

Ha meglátom, megölöm. Sokan szoktak így fogadkozni. Jelen esetben azonban egy kedves, jóindulatú emberről van szó, aki teljes mértékben ura az idegeinek. A gyűlölet és minden ahhoz kapcsolódó dolog idegen tőle. Egyébként az sem biztos, hogy a másik érdemes a gyűlöletére: túl nagy megtiszteltetés lenne az egy ilyen szemét alaknak. De megértik Alfredot. Dühét évek óta a versenyzéssel próbálja levezetni. A felejtés, a megbocsátás szóba sem jöhet. Persze nem feltétlenül kell kereszténynek lenni ahhoz, hogy valaki megbocsásson az ellene vétkezőknek. Több nemesség van a megbocsátásban, mint a bosszúban. Ha az ember nem veszi fel a sértést, azzal bizonyságot tesz a másiknál magasabb rendű erkölcsiségéről. Egy sértést, egy vétket tehát lehet negligálni – na de egy bűnt? A kisebb vétkek elkövetőit és a pribékeket mégsem lehet egy kalap alá venni!

Alfrednak megvan a maga életfilozófiája, de egész élete az úszás. Egyetlen ember sem léphet kétszer ugyanabba a folyóba – e mondatával Hérakleitosz azt akarta kifejezni, hogy mindig minden változik, minden folyamatosan eltűnik és újjászületik –, mégpedig azért, mert az első és a második vízbe ugrása között az úszó ugyanúgy megváltozik, mint a folyó vize. Na és a bosszúvágyó düh? A tragédia visszavonhatatlanul megtörtént. Nincs mit jóvátenni, mert ez jóvátehetetlen. Egyedül az áldozatok bocsáthatnak meg. De ha ők már nincsenek itt? Mert bizony erről van szó: gyilkosságokról. Úgyhogy felejtsük el a sértéseket, az apró vétkeket. Itt nem neheztelésről, haragról, keserűségről van szó, hanem az idő bizonyos kicsiny szakaszairól, amelyeket az ember nem képes elfelejteni.

Ha meglátom, megölöm. A nagyon higgadt emberek igencsak félelmetesek tudnak lenni. Valami nyugtalanító vibrálás érződik körülöttük a levegőben. A nap ne menjen le az ő haragjukkal.{1} Közel két évtized telt el a háború vége óta. Azon a vidéken, ahol ifjú éveit töltötte, a háborús áldozatok emlékművei még újak. Ezen a napon Alfred Nakache Rómában van, a főváros északi részén fekvő Vittoria negyedben, pontosabban a Foro Italicóban, ebben a hatalmas sportlétesítményben, ahova a Trofeo Sette Colli{2} elnevezésű úszóverseny szervezőinek meghívására érkezett. Ez az egészen új nemzetközi verseny máris nagy presztízzsel bír. Természetes tehát, hogy Alfred Nakache, az úszóbajnok is itt van. A tömeg nem remélheti, hogy versenyezni látja a nagy öreget, az emberek azért jöttek, hogy közelről megnézhessenek és megtapsoljanak egy élő legendát. Alfred számára ez egy biztos győzelem. Már készül elhagyni az épületet, hogy elinduljon a repülőtérre, és visszatérjen Franciaországba, de hirtelen megállásra készteti egy, a bejárat közelében megpillantott kis tábla: néhány lépést tesz visszafelé, hogy meggyőződjön róla, nem valamiféle hallucináció tévesztette meg. De nem, a táblán valóban ez áll: „Direttore della piscina: Jacques Cartonnet” – a felirat megértéséhez nem kell olaszul tudni.{3} Az igazgató ezen a napon nem mutatkozik, és erre jó oka van: bizonyára el akar kerülni egy kellemetlen találkozást.

Ha meglátom, megölöm. Alfred évek óta így fogadkozik magában. Tekintsék ezt erkölcsileg tökéletesen igazolható cselekedetnek. Elég volna szólnia a pénztárosnőnek, hogy beszélni kíván az uszoda igazgatójával. Aztán felkereshetné az irodájában, merthogy Cartonnet bizonyára ott lapul. Rászegezné a tekintetét mindaddig, amíg az igazgató le nem süti a szemét. Aztán kényszerítené, hogy olvassa le az alkarjára tetovált sorszámot. Nézd, mit tettél! Némán hallgatná a férfi hebegve előadott zavaros magyarázkodását. A szokásos hazugságokat. Nézné Cartonnet kezét – a véres kezét. Nem azért, hogy zavarba hozza – ez reménytelen vállalkozás volna egy ilyen, minden erkölcsi érzék nélküli ember esetében –, csupán azért, hogy könnyítsen a lelkiismeretén, hogy megszabaduljon egy tehertől, mielőtt…

Alfred jobban haragszik Cartonnet-ra, mint a németekre. Istenem, tudni azt, hogy karnyújtásnyira van tőle az az ember, akit a háború vége óta keres, és nem megragadni ezt a lehetőséget, ezt a véletlen kínálta esélyt a bosszúra, nem tenni semmit, semmit! Tétlensége a családja – a felesége és a kislánya – emlékével szembeni bűn lenne. Hacsak nem merül fel az a lehetőség, hogy valójában talán nem is ez az átkozott Cartonnet a bűnös. Milyen zsarnoki tud lenni a lelkiismeret a maga határozatlanságával, a fortélyaival és a kifogásaival. És ha nem ő volt?

Alfred elhagyja az úszócsarnokot anélkül, hogy visszafordulna. Amíg nem tudom egészen biztosan… Ha meglátom azt az embert, aki megölte a családomat… Vagy fulladjon meg a nevem hallatán!

2
KASZENTÍNA

Kezdetben volt a hal. Ez benne van a Bibliában, a Teremtés könyvében, ha nem is pontosan így, de majdnem; vagyis a hal nem kezdetben volt, hanem egy kicsivel később. Voltaképpen így is olvashatjuk azt a passzust, ahol a halakat és a zsidó népet egy analógia kapcsolja össze, és az utóbbiakat arra szólítja fel, hogy az előbbiek módjára szaporodjanak, sokasodjanak.{4}

Ez aztán arra késztette a Bölcseket, hogy hozzátegyenek még egy tételt az apák fiaikkal szembeni kötelességeinek listájához – a körülmetélés, a Tóra tanításainak megismertetése, a feleségszerzés és egy mesterség elsajátítása mellé egy nem magától értetődő kötelezettséget: azt, hogy tanítsák meg a fiaikat úszni. Ez benne van a Talmudban, a Kidusin Traktátusban. Merthogy az a férfi, aki tud úszni, aktív ember, s kellő önfegyelemmel és erővel rendelkezik ahhoz, hogy ellenálljon az őt erre vagy arra húzó közegnek, nem elégszik meg annyival, hogy fadarab módjára, passzívan lebegjen a víz felszínén, kiszolgáltatva a testét ide-oda sodró árapálynak, hanem úgy, mint egy pikkelyekkel és főleg úszókkal ellátott hal, képes az általa kiválasztott irányba úszni, szükség esetén még az árral szemben is. Egy úszó ura a maga sorsának – ez itt a lényeg.

Kis korában Alfred is egyike azon gyermekeknek, akik félnek a víztől. Az a gyerek, aki nem akar felállni és járni, attól fél, hogy fenékre esik; az viszont, aki nem tud úszni, a vízbe fúlástól retteg. Lehetséges, hogy ez csak egy legenda, de tudjuk, hogy amikor a legenda szebb, mint a valóság, okosabb azt elfogadni. Csakhogy Alfred Nakache maga is elismerte, hogy fiatal korában rettenetesen félt a víztől, és ezt a fivére, Robert is megerősíti, márpedig ő nem szokott a levegőbe beszélni. Tanúsítja, hogy gyerekkorában Alfred igencsak vonakodott az úszástól, sőt még a fürdőzéstől is, és viselkedése kivételszámba ment egy olyan vidéken, ahol a fürdés természetes dolognak számított. Csak tizenhárom éves korában, a cserkészeknél gyógyul ki ebből a fóbiájából, azon a napon, amikor a pajtásai egy futballmeccs után elrejtik a cipőjét egy vádi, egy időszakos folyómeder egyik igen mély hasadékában. Alfrednak a nagyapja által kilátásba helyezett verés („ha elhagyod a cipődet…”) és a vízbe fúlástól való félelem között kell választania, ő pedig nem sokat habozik: félóráig próbálkozik, többször is alámerül, de végül csak az egyik cipőjét sikerül megtalálnia – így aztán nem ússza meg a büntetést, de most már legalább tudja, hogy nyugodtan a víz alá dughatja a fejét, túl fogja élni a dolgot.

Egy napon aztán a cimborái elviszik magukkal, hogy együtt megnézzék az országos úszóbajnokság döntőit Kaszentína híres, a Rhumel folyó egyik holtágában kialakított uszodájában, az 1872-ben megnyitott Sidi M’Cidben. Érdekes tény, hogy ennek a kis algériai városnak három uszodája is van, míg az anyaország számos nagyvárosának egy sincs. Franciaországban nincs elég uszoda. Komoly politikai szándék nélkül nem is lesz. Bár éppenséggel akadnak jó példák. A nagy kikötővárosban, Le Havre-ban hiányzik ez a politikai akarat, míg Andernos-les-Bains, az Arcachon-medence keleti szegletében megbúvó, alig kétezer lakosú település egy artézi kút huszonegy fokos édesvizével feltöltött, ötven méter hosszú, tizenkét méter széles medencével büszkélkedhet…

Két fiatal, katonai szolgálatát Kaszentínában teljesítő úszó olyan teljesítménnyel rukkol elő a Sidi M’Cidben, hogy azzal kivívják maguknak a közönség csodálatát. Őket figyelve ébred fel Alfredban a vágy, hogy ő is beugorjon a medencébe, és megmérkőzzön a többiekkel. Gabriel Menut, az első edzője a Kaszentínai Ifjúsági Úszó Egyesületben, kezelésbe veszi, és örökre megszabadítja a gátlásaitól. Ezentúl az úszás jóval több lesz számára, mint egyszerű fürdőzés. Azonnal megmutatkoznak rendkívüli képességei, nagyon hamar kitűnik a többiek közül, mindenkit lenyűgöz, hogy milyen könnyedséggel halad a vízben. Pedig mindeközben Alfred lélekben máshol jár, valójában azok a sportok vonzzák, amelyek játékot, szórakozást kínálnak, mint például a tenisz, amiben balkezes létére is elég jónak bizonyul, vagy a vízilabda, ez a mindennél csodálatosabb játék. Amikor edzője elhagyja a klubot, amolyan végakaratként otthagy Alfrednak egy általa írt kézikönyvet, hogy a fiú a továbbiakban egyedül, az abban foglaltak szerint folytassa az edzéseit. Ennek az önmagában szép gesztusnak azonban megvan az a káros következménye, hogy az ajánlott edzésmódszer miatt Alfred úszótechnikájának kezdeti hibái hosszú időre rögzülnek. Paule Elbaze, a fiú legkedvesebb barátnője, akivel jó ideje együtt edz, figyelmezteti is erre, de meglehet, már túl későn. Az egyesület elnöke, Toubiana és a sportigazgató, Cohen mindenesetre meglát valamit – valami nem-is-tudom-mit – Alfredban. Na nem egy nagy bajnokot, mert az a benyomásuk, hogy Alfred éppen egy új úszásnemet igyekszik feltalálni, ez lesz talán a dúvadúszás, merthogy a fiú vadul összevissza csapkodva próbál előrejutni a vízben, miután beugrott a medencébe. Inkább valamiféle szerénység és a legyőzhetetlenség bizonyos jeleit látják meg rajta. Ez a valami a gyermekkor gondtalanságának és a születőben lévő férfias érettségből fakadó magabiztosságnak a meghatározhatatlan keveréke.

Egy férfit a szülővárosa határoz meg. Az formálja őt a megszületésétől a felnőtté válásáig. A város a férfi részévé válik, topográfiáját örökre bevési az elméjébe, zajai, illatai, bűzei örökre megmaradnak az illető tudatalattijában. Az ember kaszentínai marad egész életében akkor is, ha szülővárosától távol él. A város az első tanítómestere. Neki köszönhető, hogy az emberből az lett, amivé lett.

Ennek a városnak a szívében van egy közösség; ezen a közösségen belül van egy család, a Nakache család. Egy kényszerűségből újraformált család. Első felesége, Julie halála után, akit súlyos homloküreg-gyulladás ragadott el, David, az apa – egy zsidó szokásnak megfelelően – feleségül vette elhunyt hitvese nővérét, Rose-t. Két asszonya összesen tizenegy gyereket, öt fiút és hat lányt szült neki. Fredj, vagyis Alfred, akinek a neve a zsidó-arab dialektusban „megkönnyebbülést, vigasztalást” jelent, 1915-ben jön a világra, a család második gyermekeként. Általános iskolája Diderot nevét viseli, gimnáziumának névadója Aumale herceg: Franciaország mindenütt jelen van Algériában. Az oktatási intézmények csak a tanításra koncentrálnak, a nevelés ekkor még a család feladata (egy párizsi kormány hamarosan előáll azzal a szerencsétlen ötlettel, hogy egy minisztériumon belül kell egyesíteni e két feladatkört, és ez okozza majd a későbbi problémákat, de most még nem tartunk ott). Politikai nézeteiket tekintve Nakache-ék hazafias érzelmekkel teli köztársaságpártiak. Az apa, ez a tekintélyes, felsőfokú végzettsége miatt hittársai által nagyra becsült férfiú a radikális szocialisták által hirdetett elveket vallja, egyébként a Városi Takarékszövetkezet főpénztárosa – az ügyfeleitől kapott ragadványnéven Moul’ l’banka (a bankvezér) – és ő működteti a helyi zálogházat is; az ő apja még egyszerű, a réziparban dolgozó kereskedelmi ügynök volt.

Nakache, k-val, ahogy az Kaszentínában szokás, merthogy a „Naccache” névforma Tunéziában, a „Nacache” pedig a libanoni keresztények körében használatos. Ez a családnév az arab naqqâsh szóból ered, amelynek jelentése: „szobrász” vagy „vésnök”.

Otthon, a vallás irányította kis királyságban nem csupán a néhány egyéb szabállyal kiegészített tízparancsolatot tartják be: felvilágosodott zsidóknak tartják magukat, akik az ortodoxia túlzásai nélkül kívánnak hűek maradni a hagyományokhoz és a vallási gyakorlathoz, s mindenekelőtt a következő alapelv vezérli életüket: becsüljük meg, amit kaptunk, azután pedig igyekezzünk továbbadni. Így ez a több évszázados lánc nem szakad meg nemzedékről nemzedékre. Az ilyen erős és a családban ilyen természetes módon rögzült értékek annyira egyértelműen kijelölik az utat, hogy senki nem gondolhat arra, hogy letérjen róla. Mindennek az alappillére a Könyv. Ami a többi könyvet illeti, azok már kevésbé fontosak. Ezzel kapcsolatban eszünkbe juthat, amit Albert Camus mondott az algériai feketelábú{5} kultúráról: ánizslikőr-illatú nagy semmi.

Az út tehát adott, és ez nem egy menekülési útvonal. A zsidó családok mély meggyőződéssel vallják, hogy az idők kezdete óta Kaszentínában élnek. Itt születnek, itt élnek és itt is halnak meg, és meg sem fordul a fejükben, hogy ez másképp is lehetne.

Lehet azt mondani egy városra, hogy valószínűtlen? Lehet bizony. Elég csak elképzelni, hogy egy hatalmas szurdokra épült. Egyértelmű felhívás az öngyilkosságra, nemde? Szerencsére káprázatos panoráma ellensúlyozza ezt a szakadékot. Ez tehát az egyik ok, ami miatt Kaszentína – a XX. század elején az azonos nevű tartomány fővárosa – valószínűtlennek tűnik. De van egy másik ok is: a Történelem annyiszor szétszaggatta mind földrajzi, mind politikai értelemben, hogy a város múltja is oly valószínűtlen, mint egy képtelen történet, ami annyira abszurd, hogy senki nem hiszi el. A Történelem egy udvarias eufemizmus, hogy ne kelljen azt mondani: a támadók. A Történelem a maga nagy harci szekercéjével. Egy város, amely olyan, mint egy citadella: a sziklákra épült Kaszentína városrészeit a semmi fölött 650 méteres magasságban átnyúló hidak és viaduktok kötik össze. A „hidak városának” nevezik ezt a hatalmas sziklára épült, szakadékokkal határolt különös várost. Érthető, hogy fantasztikus méretei annyira lenyűgözték az itt megforduló írókat: Alexandre Dumas egyenesen Laputához, a Gulliver utazásai című Swift-regényben leírt repülő szigethez hasonlította. Szóval Kaszentína látványától valóban megszédül az ember: a halálugrást követően a Rhumel mély vize fogadja magába.

Alfred ifjúkorában a városban közel tízezer zsidó él. Azt mondják, nem kis büszkeséggel, hogy őseik bizonyíthatóan itt éltek már népüknek a babiloni fogságból való szabadulása óta. Vagyis már a muzulmán arabok, sőt a rómaiak előtt, akik a Cirta nevet adták a városnak. A berberekkel együtt tehát a zsidók e település legrégebbi lakosai, és e két nép annyira összekeveredett és összeolvadt, hogy végül eggyé vált. A városban található húsz-egynéhány zsinagóga a zsidó családok közös tulajdona, egy nemzedékről nemzedékre szálló örökség. Szombatonként – vagyis a sabbat nyugalomnapján –, az ima után a zsinagógákból kijövő családok ellátogatnak egymáshoz, hogy együtt fogyasszanak el egy aperitifet, illetve különféle előételeket – töltött olívabogyót, pörkölt mandulát és pisztáciát, tojást és szardellát –, hogy enyhítsék az ánizspálinka hatását. Később, a nap végén jön el a créponné, vagyis a citromsörbet meg az articsóka, a spárga vagy a sült tök ideje. A barátok, a család egy nagy közösség. Közeli, szeretetteljes kapcsolat. A nők külön is összejárnak, hogy beszélgessenek, táncoljanak. A francia hadsereg a kaszbában, a város régi fellegvárában helyezte el a kaszárnyáit. Az erődtől keletre húzódó város déli negyedében élnek a muzulmánok, északon, a Rhumel szurdokai mentén a zsidók, a többi terület az európaiaké.

A zsidó negyedet az arabok nem kis megvetéssel Kaa chaharának, vagyis „a város seggének” nevezik. Nem minden zsidó él itt, erről szó sincs, de csak zsidók laknak ebben a városnegyedben, többnyire a szegényebb családok, részben a nyájszellemtől vezérelve, részben pedig kényelmi szempontok miatt. Mi sem természetesebb, mint hogy a hasonló emberek egy helyre gyűljenek össze, főleg, hogy itt mindenhova – a zsinagógába, a henteshez vagy az iskolába – gyalog kell menni. Kaszentínában a judaizmus nemcsak a házakban és az imahelyeken él, hanem az utcákon is, jóllehet ezeken a meredek sziklafalakon minden közlekedést nagyon megnehezít az utak keskenysége. Így van ez régtől fogva. Ezért aztán a ház, az otthon fontosabb, mint a zsinagóga. Minden ott történik az asszonyok irányításával, a vallás gyakorlásának a középkorban a spanyol inkvizíció miatt kialakult titkos módozataihoz hasonlóan. Itt is jellemző tehát a kíváncsi tekintetek elől elrejtőző kriptojudaizmus. Szombat esténként egy-egy ház udvarán gyűlnek össze a szomszédos családok közös virrasztásra. Panaszok, sirámok, könyörgések, bűnbánó szavak, énekek és imák szállnak az égre a kaszentínai éjszakában.

Ez nem egy igazi gettó, hiszen az itt élők szabadon mozoghatnak. Nincsenek kapuk, amelyek bezárnák és egyben védelmeznék is őket. De ez az ő negyedük, a legszegényebbeké, mert a szerencsésebbek a Crémieux-dekrétumnak köszönhetően más városrészekbe költöztek, és igyekeztek a francia kispolgárokhoz hasonlóvá válni. Az egykor itt őshonosnak számító izraeliták, többségükben évszázadokkal korábban zsidó hitre tért berberek vagy a Spanyolországból a katolikus uralkodópár által 1492-ben kiadott Alhambra-dekrétummal kiűzött szefárd zsidók leszármazottai most kisebbségi népcsoportként élnek Észak-Afrika e részében. A zsidókat és a keresztényeket is az egész iszlám világban dhimminek, vagyis „védett státuszúnak” tekintik, mivel mindkét vallási közösség „a Könyv népe”. Ez megalázó dolog, hiszen hátrányos megkülönböztetést jelent számukra, ugyanakkor azonban védelmet is nyújt nekik az arab lakosság esetenkénti erőszakos megnyilvánulásaival szemben. A dhimmik nem rendelkeznek a muzulmánokkal azonos jogokkal: nem viselhetnek ugyanolyan ruhákat, mint ők, bizonyos színek tiltottak számukra, le kell lépniük a járdáról, hogy utat engedjenek a velük szembejövő muzulmánoknak…

Erről a dhimmi státuszról soha senki nem beszél. Egy filozófus, Ludwig Wittgenstein már foglalkozott ezzel a kérdéssel: „amiről nem lehet beszélni, arról hallgatni kell.” Mindazonáltal figyelemre méltó, hogy ilyen hallgatás övezi azt a tényt, amely árnyékot vet egy példamutatónak szánt együttélésre. Ennek az az oka, hogy a város lelke egyszerre és egyforma mélyen zsidó és muzulmán. Legfőképpen a zene és a konyhaművészet köti össze az itt élő népeket. Ez nem is meglepő a hidak és viaduktok városában… Csakhogy ez a mégoly találó és nyilvánvaló metafora sem elégséges. A békés kapcsolatokat komolyan kikezdte az az általános lelkesedés, amellyel az algériai zsidók az 1870-ben megszavazott, és egy évvel később életbe léptetett Crémieux-dekrétum hírét fogadták. Ettől fogva a Francia Köztársaságnak kellett biztosítania a védelmüket. Az ezen a földön évszázadokkal ezelőtt gyökeret eresztett algériai izraeliták mind francia állampolgárokká váltak. Ugyanazokkal a jogokkal és kötelességekkel, mint amelyekkel az ide betelepült franciák rendelkeztek Algéria meghódítása óta. De Kaszentínában a zsidók „elfranciásodása” meglehetősen lassan ment végbe. A családok otthon még sokáig arabul beszéltek. A nyelv ellenáll. A Nakache családban otthon franciául beszélnek, és az arab nyelvet csak akkor használják, ha azt akarják, hogy – nem a gyerekek, hanem – az unokák ne értsék, amit mondanak. Az otthoni nevelés a zsidó hagyományok szerint zajlik, a házon kívül viszont a francia befolyás érvényesül. Ezzel együtt az algériai nagyvárosok közül Kaszentína az egyik legkevésbé elfranciásodott város.

Ez a tőlük megtagadott privilégium a többi őslakost természetesen felháborította. Az arabokat frusztrálta, hogy belőlük nem lehet köztisztviselő, adófelügyelő vagy tanító. Most fordult a kocka, és a muzulmánok érezték magukat másodrangú állampolgároknak.

Ennek a fellegvár alatt meghúzódó városnegyednek a lakói többnyire szegény emberek, de ezt nem tudják. A nagylelkűség és a vendégszeretet ugyanúgy jellemző itt, mint a tehetősebb polgárok körében. Ez tehát nem pénzkérdés – ez a hozzáállás a neveltetésnek, a közös értékeknek és a hagyományoknak köszönhető. A kaszentínai zsidók úgy tartják, hogy ők a többi észak-afrikai népnél mélyebben élik meg vallásukat – és emellett ők a legjobb szakácsok is. A többiek viszont elmaradottnak, intoleránsnak, zárkózottnak, megközelíthetetlennek – vagyis a városukhoz hasonlónak – látják őket. Ez megmagyarázza, hogy a vegyes házasságok miért olyan ritkák.

Mindenesetre, még ha sok kézműves akad is közöttük – főleg szabók, ötvösök, ékszerészek és cipészek –, amint ezt a place Négrier-t és a place de la Brèche-t összekötő, az ott összezsúfolódók számára mindig túl szűknek bizonyuló rue Vieux, rue de France, rue Caraman, rue Damrémont és a Nakache családnak otthont adó rue Thiers folytonos nyüzsgése tanúsítja, a kaszentínai zsidók vezető szerepet vívnak ki maguknak a textilkereskedelemben, melynek központja a rue Antoine-Zévaco, és főleg a gabonakereskedelemben. Nem azt hallani-e mindenfelé, hogy a zsidók a várost az ország legfontosabb malomipari központjává tették?

A Nakache család otthoni vagy a kocsmákban és az utcán lefolytatott beszélgetéseiben mindig a sport a legfőbb téma. Gyakran szóba kerülnek a legkitűnőbb sportolók, az új rekordokat felállító nagy bajnokok. Az újságoknak és a rádiónak az olimpiai játékokról szóló beszámolói felszítják a képzeletet. Különösképpen akkor, ha az atléták a környékről valók. Bár az 1924-es párizsi olimpián hetedik helyezést elérő, majd négy évvel később Amszterdamban aranyérmet nyerő Ahmed Boughéra El Ouafi, a maratonfutó Franciaországban él, és a billancourt-i Club Olympique versenyzője – amúgy betanított munkásként dolgozik a Renault-gyárban –, Kaszentínában mindenki tudja, hogy ez a kiváló sportoló a közeli Ould-Djleb szülötte. Egy csodálható híresség, akinek a sorsa azonban elgondolkodtató: miután hagyta magát elcsábítani a szervezők szirénhangjaitól, és elutazott Amerikába, ahol számos pénzdíjas versenyen vett részt, elvesztette amatőr státuszát. Egy meggondolatlan lépés elég volt ahhoz, hogy kizárják az Atlétikai Szövetségből.

Alfredot még inkább lelkesíthetik a zsidó úszók egykori sikerei, akik három arany- és egy ezüstérmet gyűjtöttek be az 1896-ban Athénban megrendezett első modern kori olimpián. A magyar Hajós Alfréd egymaga két aranyérmet is hazavitt. A versenyeket a Pireusz közelében lévő Zea-öbölben rendezték meg, áprilisban, amikor a víz még igencsak hideg, és egy olyan korszakban, amikor a szabad stílusú úszásban, amit manapság gyorsúszásnak neveznek, még szó szerint bármilyen technika megengedett volt, az úszókat nem kötötte semmiféle előírás. A másik aranyérmes zsidó úszó Paul Neumann volt, az ezüstöt nyerő versenyzőt pedig Otto Herschmann-nak hívták. Az 1898-ban megtartott II. Cionista Kongresszuson Theodor Herzl nem is mulasztotta el megemlíteni e sportolók sikereit, hogy felélessze a zsidó büszkeséget, amelyet sokan már örökre elveszettnek hittek a több évszázados üldöztetés és megaláztatás után, amikor a zsidók lehajtott fejjel, a falhoz lapulva mentek az utcán. Ráadásul a magyar úszó, Hajós keresztneve Alfréd: több sem kell ahhoz, hogy az ifjú Nakache azonosuljon ezzel a hőssel. Tegyük még hozzá, hogy Hajós Alfrédnak a győzelem nagyobb dicsőséget hoz, mint más sportolóknak, mivel a víz idegen közeg az ember számára, kevésbé természetes, mint a levegő és a szél: ezt a közeget meghódítani nagyobb érdem.

Ha az ősök tanításai között vannak dolgok, amiken érdemes elgondolkodni, az egyik biztosan ez: egy férfi nevelése addig nem teljes, amíg meg nem tanult úszni. Nos, Alfred most már tud úszni – legalábbis azt hiszi, hogy tud. Egyelőre rosszul úszik, összevissza, nem igazán tud egyenesen előrehaladni. Hát igen, ez van, ha valaki ösztönösen úszik. Alfred azt szereti a vízben, hogy annak hidege gyorsan felébreszti. Még nem tudja, hogy az úszók álmaiban a víz a puhaság és a tisztaság birodalma. Még rá kell találnia a megfelelő úszástechnikára, fegyelmet kell magára erőltetnie, meg kell komolyodnia. Ha meggondoljuk, hogy egyes mániákus úszók még arra is szánnak időt, hogy ellenőrizzék, vajon teljesen egyenesek-e pályaelválasztó kötelek…

Alfred úszóstílusáról sok mindent lehet mondani, csak azt nem, hogy elegáns, kecses vagy laza volna. Technikai hibáit karja és lába erejével ellensúlyozza. Úszása rendkívül erőteljes, de nem igazán összehangolt mozdulatok káosza – egy olyan korban, amikor a nézők leginkább az úszók harmonikus, ruganyos mozgását csodálják: azt, hogy olyan könnyedén siklanak a vízben, mint a halak. Ezzel szemben Alfred a maga sajátos, leginkább ösztönösnek vagy primitívnek nevezhető stílusával tűnik ki a többiek közül. Tagadhatatlanul van valami figyelemre méltó, koraérett jelleg ebben az alig tizenhat éves fiúban. Máris jogot szerzett arra, hogy részt vegyen a karácsonyi ünnepek alkalmából megrendezett észak-afrikai úszóbajnokságon. Ez az első versenye: egy kudarc, ami a nézőkből nevetést vált ki, a tribünön egy csoportban ülő családtagoknak és barátoknak pedig komoly csalódást okoz. Jó ideig hallgathatják majd a sabir nyelven, a Földközi-tenger medencéjében mindenfelé használatos keveréknyelven elhangzó gúnyos megjegyzéseket. El kell mondani, hogy Alfredot annyira elragadta a lelkesedés, hogy átkeveredett a szomszédos úszósávba. Tény, hogy az úszás stílusát illetően a versenyzők szinte korlátlan szabadságot élveznek, és egyesek ezt maximálisan ki is használják, de sávot váltani azért mégsem lehet. Nincs rendezettebb versenypálya, mint egy úszósávokra osztott medence. Csak egy anarchista gondolhat arra, hogy káoszba döntse a geometria e csodáját. Olyan ez, mintha valaki a kötelező gyakorlat helyett egy maga választotta elemet mutatna be. A döntés megfellebbezhetetlen: Alfredot diszkvalifikálják. Az ünneplés tehát elmarad, pedig szülővárosában sokan készültek erre. No igen, magát a versenyzést is tanulni kell. Alfred aztán újabb lehetőséget kap, ezúttal a tengeren. Egy 400 méteres verseny, amely az otthonától mintegy hatvan kilométerre lévő Philippeville-öböl egyik legszebb strandjáról indul. Az itteni partszakaszok neve – Stora, Jeanne d’Arc, Miramar – franciás hangulatot áraszt. Számos nagy bajnok soha nem versenyzett tengerben. Féltek, hogy nem tudnak úrrá lenni a roppant víztömegen. A tengeren sok a kiszámíthatatlan tényező. És nincsenek tájékozódási pontok. Az úszó alatt egy ismeretlen világ lényei nyüzsögnek. Alfredot mindez nem rémíti meg. Nekifut, beugrik a tengerbe, és hasítani kezdi a vizet. Végre megvan az első győzelem, aminek köszönhetően hazaviheti a Karácsonyi Kupát. A siker mámoros boldogsággal tölti el. Úgy úszott, mint egy hódító, aki uralma alá hajt egy ismeretlen vidéket. Erre egyedül a tengeren van lehetőség.

A kaszentínai ifjú számára Párizs neve egybeforrt Jean Tarisszal. Taris, a medencék királya Alfred legfőbb példaképe. Persze csak a távolból csodálhatja. Mindenekelőtt a nagy bajnokot, de az úszó fenomén mögött felsejlő példamutatóan egyszerű és alázatos embert is. Az úszást népszerűsítő egyik dokumentumfilmben látta Tarist először – ő volt a kaszentínai városi kaszinóban levetített film főszereplője. A képességei nem lenyűgözők, de Taris igazi hősi alkat. Egy test, amely erőlködés nélkül siklik a vízen. Valóságos művészet. Taris mellett úszni olyan volna, mint megérinteni a Szent Grált, még akkor is, ha az 1932-es Los Angeles-i olimpián egy tizedmásodperccel megelőzte őt Buster Crabbe, aki kicsivel később a kor másik nagy amerikai úszójához, Johnny Weissmullerhez hasonlóan szintén játszott néhány Tarzan-filmben. Ugyanezen az olimpián tűnik fel a jövő nagy francia reménysége, Jacques Cartonnet.

Alfred egyelőre nem érzi úgy, hogy a víz puhán, ellenállás nélkül öleli körül – még nem. A képzés, amit kapott, még messze nem elég. Most olyan ösztönösen úszik, ahogy lélegzik, egy hatalmas, természetes energiától hajtva. Még érződik rajta a rendszeres munka hiánya. De a klubja úgy látja, már készen áll a komolyabb megmérettetésre. Elküldik Párizsba, az 1924-es párizsi olimpia alkalmából épített legendás Tourelles uszodában megrendezésre kerülő francia úszóbajnokságra. Menj, láss és győzz távol a Sidi M’Cid és az El Kantara hídtól! A legmagasabb szintű versenysportban is ugyanúgy van, mint az alsóbb szinteken: ahhoz, hogy igazán sikeres légy, el kell hagynod a hazai pályát. A nagy álmok csak az anyaországban válhatnak valóra, és az anyaországon belül természetesen a fővárosban. A sikerért áldozatokat kell hozni: hátat fordítani a szülőföldnek, a szülőváros fényeinek, a barátoknak és főleg a családnak, az övéinek, el kell felejteni a szülői házban megtartott sok-sok zsidó ünnepet, amelyeken a nagy asztalnál az apa a ceremóniamester, a legfontosabb ünnepet is, amely ritmust ad az egymást követő heteknek, a sabbatot – amikor tilos bármilyen munkát végezni, csak pihenni, imádkozni vagy tanulni lehet –, a péntek esti és a szombat déli közös étkezést, amikor a család és a vendégek összegyűlnek az asztal körül.

Az élete még csak most kezdődik, de már érezni lehet azokat az erővonalakat, amelyek majd Alfred sorsát formálni fogják. Tudja, mi vár rá: úszás, álmodozás és talán győzelem. Időnként egy-egy kudarc, aztán újrakezdés és újabb kudarc vagy győzelem. A legfontosabb, hogy tartsa az irányt. Ki kell jelölnie magának egy pályát, hogy azon küzdjön egy életen át. Tedd, amit kell, aztán lesz, ami lesz. Ez több, mint egy jelmondat, ez egy elhatározás, ami az úszó embert megkülönbözteti attól, aki csak annyira képes, hogy fennmaradjon a víz felszínén. Már ismeri a jelszót, amellyel a földről bejuthat a vízbe. Most már elég jól úszik. Itt az ideje tehát, hogy felfedezze az úszóversenyek világát. Úgy indul útnak, mint aki egy hívásra kerekedik fel, szó szerint fejest ugrik a vízbe. Most először készül átkelni a tengeren, méghozzá a legszebb, legköltőibb szezám birtokában: azzal a tudattal, hogy az úszószövetség a „reménységek” kategóriájába sorolta be.

Elmegy, fájó szívvel elhagyja barátnőjét, Paule-t, és az otthon maradók úgy emlékeznek rá, mint a Hellészpontoszt átúszó új Byronra. Ezzel kezdődik a legendája.

3
PÁRIZS

Az elutazás egy álom megvalósulásának a kezdete – de ehhez oly sok köteléket kell elvágni! A kaszentínai medencék vize nem klórízű, mivel összeköttetésben állnak a tengerrel. De most el kell hagyni Algériát, az anyát és a tengert.

Alfred életében először kel át a Földközi-tengeren, ráadásul egy nagy gőzhajóval, majd egy harmadosztályú vonatjegyet vásárolva Marseille-ből Párizsba utazik. Amint megérkezik, a 16. kerületben lévő Janson-de-Sailly Gimnázium utolsó éves, bentlakó diákja lesz – a Racing Club de France-tól kapott ösztöndíjnak köszönhetően. Mind az iskola, mind a sportklub remek, a kiválasztottaknak fenntartott hely, ahol az egyívásúak között komoly vetélkedés folyik.

Az iskolát mindenki röviden csak Jansonnak nevezi. 1933-ban ez a legnagyobb párizsi gimnázium. Kívül egy szép, neoklasszikus homlokzat, belül valami kaszárnyaszerűség. Legalábbis ilyennek látja az, aki először lép be az épületbe, miután ideérkezett Algériából. Ólmos ég alatt, kemény hidegben kezdődik meg a tanév.

A Racing Club a Janson méltó párja. Ugyanaz a légkör uralkodik itt is, és ez nem is csoda, hiszen csak a bois de Boulogne választja el őket egymástól. Ugyanaz a társaság, ugyanaz a társadalmi osztály, ugyanaz a nem-vagyok-ide-való-de-mégiscsak-itt-vagyok érzés. Alfred kezdetben sok időt tölt azzal, hogy nézi, hogyan úsznak a klubtársai (igaz, néha hűtlenkedik egy kicsit, és átmegy a Molitor uszodába, ahol Chaleix mesterrel edz). Tehát nézi a többieket, akik már kecsesen, szinte művészien úsznak. Egyesek természetes adottságaik miatt siklanak könnyedén a vízben: azért, mert hosszúra nőttek. Mások, a zömökebbek az erejükkel érvényesülnek. De csupán ennyi nem elég. Az 1920-as években a francia úszók gyenge eredményeit két tényezőnek tulajdonították: mindig hangsúlyozták, hogy az országban nincs elég uszoda, az edzéseken pedig túl kevés időt szánnak a gyorsúszás gyakorlására. A modell az amerikai iskola volna, de attól a franciák még messze vannak. Az eredményekhez még sok munka kell, több edzés – sokkal több.

Az úszó először is egy test. Mindenekelőtt ezt látják belőle, ezt jegyzik meg, ezt ismerik fel. A testről mindig többet tudunk, mint a lélekről. Amikor egy úszó felbukkan a medencében valamilyen versenyen, helyzete az Operaház színpadára lépő balett-táncoséhoz hasonló. Tehát a test az első, az arc, a mozgás, az eredménylista, a technika, a stílus és minden egyéb azután következik, jóllehet az őt irányító lélek nélkül a test semmi. Volt idő, amikor ez a test ádámkosztümben úszott, mert a fürdődresszt – ami meglehetősen kiemeli a férfiúi attribútumokat – szemérmetlennek tartották. Aztán bizonyos idő múlva, az erkölcsök változásával az emberek megint elkezdtek meztelenül fürdőzni. De a történelem fintoraként az a ruhadarab – legyen szó fürdőnadrágról vagy a balett-táncosok harisnyanadrágjáról –, amelynek el kéne rejtenie, csak még jobban hangsúlyozza a feneket vagy a hímvesszőt. Alfred persze nem terheli az elméjét ilyesfajta kérdésekkel. Ő egyszerűen jól érzi magát a bőrében. Ez természetes dolog, bár akadnak olyanok is, akiknek a saját testük problémát jelent.

Alfred a medence szélén ülve hallgatja az edző tanácsait. Úszni, táncolni. Az úszáshoz nem erőfeszítés kell, hanem koreográfia. Biztos benne, hogy ezt a tételt mindenki másnál jobban illusztrálja példaképe Az úszás Jean Taris szerint című, nagyjából tízperces dokumentumfilmben, amit az Atalante rendezője, Jean Vigo forgatott le a bajnokról, a nagy úszóról, akinek nem tetszik, hogy a sportolókat hősökké kiáltják ki, és a rekordok hajszolásával szemben is kissé ellenséges álláspontot képvisel. Ez egyáltalán nem magától értetődő dolog egy olyan világban, ahol egyes úszók jobban szeretnek nyerni, mint úszni. Sőt, néha úgy tűnik, mintha az úszás untatná őket. Alfred azonban mindkettőt szereti. Első edzői meg is lepődnek ezen: első az öröm, jó teljesítményre Alfredtól csak akkor lehet számítani, ha élvezi az úszást. Ez sok más úszónál is így van. De nála ez mindennél fontosabb. Mosolyog, amikor beugrik a vízbe, és mosolyog, amikor kijön onnan. Azután pedig felnevet. Valósággal kirobban belőle a nevetés, amit szinte hall is az ember, amikor az Alfredról készült fürdőnadrágos fotókat nézegeti.

A híres Tourelles uszodát mindenkinek látnia kell. Az avenue Gambettán, a porte des Lilas közelében lévő úszóstadiont az 1924-es olimpiai játékokra építették, és ez a létesítmény ad otthont a Francia Úszószövetségnek is. A víznek itt más íze van. Nem olyan, mint otthon, a tenger túlpartján. Azt mondják, hogy az itteni szűrt, lágy víz – amely egészen más, mint a tengeré vagy a Sidi M’Cid medencéié – az igazi mitikus víz. Egy hírhedten nehezen leküzdhető, ötvenméteres medence: ez kihívásnak hangzik. A Tourelles uszodához máris sok emlék fűződik. Alig néhány évvel ezelőtt itt kápráztatta el a közönséget az amerikai Johnny Weismuller. Ő volt az első ember, aki egy percen belül teljesítette a 100 méteres távot gyorsúszásban: ezt nem lehet elfelejteni. Főleg, hogy olyan valakiről van szó, aki fiatal korában a család gyerekorvosának ajánlását követve kezdett el úszni, hogy elkerülje a rá is lesújtó járványos gyermekbénulás utóhatásait. Az 1924-es párizsi olimpián sikerült megfosztania a nagy bajnokot, Duke Kahanamokut attól a dicsőségtől, hogy harmadszor is aranyérmet nyerjen a 100 méteres távon. És mintha ez még nem lenne elég, Weismuller nem egészen három nap alatt négy olimpiai érmet gyűjtött össze: aranyérem 100 és 400 méteren, illetve a 4-szer 200 méteres váltóban, és mindezek után még egy bronzérem vízilabdában. Ebben a második sportágában centert játszó Johnny egyébként vízipólós stílusban úszva, a fejét mindvégig a víz felett tartva nyeri meg a versenyeit – ő az egyetlen, aki így krallozik, legalábbis ezen a szinten. De miután átmegy a profik táborába, már nem lesz több, mint egy fürdőruhás manöken, egy hajdani bajnok, akiért versengenek az uszodák, amelyekben aztán Johnny „bemutatókat” tart, pontosabban fogalmazva egyszerűen „mutogatja magát”, merthogy valójában erről van szó. De ő legalább őszintén be is ismeri, hogy ezt a pénzért csinálja, ellentétben sok más, hasonlóan szerzett jövedelmeit eltitkoló „amatőr sportolóval”. A Metro-Goldwyn-Mayer 1932-ben megjelenő hirdetése újabb fordulatot hoz az életében. A filmstúdió producerei olyan úszót keresnek, aki valamennyire tud beszélni, vagy legalábbis képes arra, hogy egy nagyot ordítson: az első Tarzan-hangosfilm címszereplőjét keresik. Több mint száz jelentkező közül végül Johnny Weismullert választják ki a szerepre. A tökéletes teste miatt, mondják. És hihetünk is nekik. Egy ilyen rakéta mellett, mint Johnny, a többi úszó emberi kézzel ellátott ráknak tűnik.

Amikor először vesz részt a francia úszóbajnokságon, a tizenhét éves Alfred Nakache a 100 méteres gyorsúszásban – nagyon jó idővel – a hatodik helyen végez. Ez elég ahhoz, hogy felfigyeljenek rá.

„Hajrá, Artem!”

A tribünökről egyre sűrűbben harsan fel a kiáltás:

„Bravó, Artem!”

Alfrednak ez a furcsa, de idővel megszokottá váló beceneve mind gyakrabban bukkan fel a sportújságírók cikkeiben, sőt olykor még az újságok szalagcímeiben is. Alfred örömmel elfogadja különös ragadványnevét, amely megtalálható némelyik régi héber szótárban is, és a halak testének hullámzó mozgását jelöli. De az orosz vízilabdázók, akik elsőként nevezik így – bár egy Philipoff nevű sportriporter azt állítja, hogy ő adta Alfrednak ezt a becenevet –, mit sem tudnak az Artem név és a Biblia nyelve közötti kapcsolatról. Számukra ez csupán egy gyakori, főleg Örményországban, Fehéroroszországban, Kazahsztánban, Üzbegisztánban, Ukrajnában és Oroszországban használatos keresztnév, amelynek a jelentése: „energikus”. A vízipólósoktól kapott ragadványnév jól passzol az Artem szó héber jelentéséhez, a „halhoz”.

1934 nyarán Alfred ismét bejut a francia úszóbajnokság döntőjébe, amelyet a Tourelles uszodában rendeznek meg. Mindenki izgatottan várja a verseny kezdetét, kivéve Alfredot, aki teljesen nyugodtnak és gondtalannak tűnik. Nemcsak hogy semmit nem változtat a szokásain, de még azt is megengedi magának, hogy a döntő előtti napon lejátsszon egy vízilabdameccset az iskolatársaival.

Az újságírók csodálkozva kérdezik tőle:

„– Artem, ugye nem azt akarja elhitetni velünk, hogy miközben az ellenfelei maga ellen fenik a késüket a sötétben, maga nyugodtan alszik?

– Ó, nem, nem erről van szó. Én egyszerűen nem is gondolok a versenyre. Szóval ha valaki nem tud aludni, az nem én vagyok, hanem inkább ők.”

Az ellenfelek között ott van egy bizonyos Jacques Cartonnet, aki több, mint ellenfél: a legelszántabb ellenség. Tudnak egymásról, hiszen már van némi hírnevük, de valójában nem ismerik a másikat. Azzal még keveset mondunk, ha úgy fogalmazunk, hogy nem kedvelik egymást. Kezdettől fogva határozott, egyértelmű ellenszenv alakul ki közöttük. És ez olyan erős, hogy a sportriporterek nem csupán két rivális úszónak festik le őket, hanem olyan férfiaknak, akik harsány, nyilvános vitát folytatnak egymással. Gyakran megesik, hogy ha nem is verekszenek össze, de a versenyek előtt vagy után durva sértéseket vágnak egymás fejéhez a medence partján, s teszik mindezt több tanú jelenlétében, akiknek földbe gyökerezik a lábuk ettől a látens erőszaktól. Az újságírók kihasználják ezt a rivalizálást, sőt olajat öntenek a tűzre, folyamatosan fenntartva a feszültséget. Ehhez gyakran egyetlen szó is elég. Amikor Nakache legyőzi Cartonnet-t, egyesek azt írják, hogy „ellenfele fölé kerekedett”, ami aztán még fájdalmasabbá teszi Cartonnet számára a hiúságán esett sebet.