Eve Red

Elérhetetlen

Copyright © Eve Red

Korrektúrázta:

Bodnár Alexandra

Szöllösi-Szabó Tünde

Tördelte: Bodnár Alexandra

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book 2024

www.redzonebook.hu

A szerző további művei:

Félelem és vágy 1.

Félelem és vágy A novella 1,5

Harag és vágy 2.

Az ojabun

ISBN 978-615-6485-69-4

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervezők írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

,,Az ember természete olyan, hogy nem tiszteli az elesetteket, de képes szánni őket. Ez sem tart azonban sokáig, ha nem látja jelét az erő közeli visszatérésének.”

Frederick Douglass

Köszönetnyilvánítás

Ez a regény merőben más, durvább, mint amit eddig írtam. Kikívánkozott belőlem, és én azért írom ki magamból a történeteket, hogy csend legyen a fejemben és az érzéseim is rendeződjenek. Bár ez sosem áll fenn tartósan, így mindig jöhet a következő iromány, és a legnagyobb hálával tartozom nektek Kedves Olvasóim, hogy elolvassátok. Köszönöm szépen! Imádlak Benneteket!

Drága Király Bernadett és Tünde! Köszönöm szépen nektek, hogy segítettetek az észrevételeitekkel, javaslataitokkal!

Szandi, életmentő műtétet hajtottál végre a korrektúrával, ami egy kicsit több is volt annál. Köszönöm szépen! Élvezet volt veled a munka! És annak különösen örülök, hogy tetszett neked a regény.

Gyermekeim, köszönöm nektek, hogy megértőek vagytok! Szívem, nélküled lehet, hogy éhen haltam volna. Köszönöm, hogy elém teszed a kaját, a kávét, amikor elmerülök a történetekben, mert olyankor teljesen elfeledkezem a szükségleteimről is. Szeretlek Benneteket!

Vannak jegyek, amelyek egyeznek a valósággal, a táj, a vár leírása. Viszont a román maffia világa leginkább kitalált elemeket tartalmaz.

Prológus

A fiók mélyén lapuló telefon éles csipogása tölti be a szobát, és a férfi ujjai úgy kapnak utána, mintha a sorsát tartaná a kezében. Arra számít, ma este végre megkapja a hőn áhított nőt. Lassan fél éve írogatnak egymásnak, és nem rajta múlt, hogy eddig nem találkoztak.

Mit csinálsz? Én magamat simogatom, és rád gondolok közben – áll az üzenetben.

A nő egy képet is csatolt a puncijáról, ami kívánatosan csillog a vágyától. Az elmúlt hetekben szextingeltek, csoda, hogy a férfinek nem durrant szét a töke a sóvárgástól. Megszorítja a telefonját, aztán lazít a fogáson, attól tart, a végén szétmorzsolja, de nem akarja elodázni a választ, mert nem bírt önuralmat erőltetni magára.

Lehúzza az öltönynadrág cipzárját, és előrántja félig merev farkát. Megnyalja a tenyerét, benedvesíti a makkját, és húzogatni kezdi a bőrt a szerszámán. Megnyitja a nő profilját, és rákattint a fotójára. Hosszú, derékig érő, sötétbarna haj keretezi ovális arcát, hatalmas, zöld szemmel és formás, csókra termett ajkakkal áldotta meg a sors. Milyen jól mutatna benne a farkam – gondolja a férfi. A nő telt idomait a csipkefelső alig takarja, nem sokat hagy a képzeletre.

A férfi keze gyorsabban mozog a farkán, a hüvelykujjával a következő képre húz. Itt a nő fürdőruhában áll, háttal a kamerának. A férfi nem hagyja abba az önkielégítést, végigvezeti a tekintetét a napbarnított, izmos testén, a hívogatóan domborodó fenekén.

Visszakattint a privát üzenetekre, mert ott több képet láthat. A nő nem sokat árult el magáról, és nem készít minden héten új szelfit, mint sokan mások. Pont ezzel a titokzatossággal fogta meg őt. Aztán szépen lassan megnyíltak egymás előtt. Pedig a férfi korábban sosem küldözgetett senkinek képeket magáról. Amikor megtalálta a megfelelő jelöltet, megbeszéltek egy találkozót, és ennyi volt.

Ránagyít a legfrissebb képre. Felmordul a nő puncija láttán. Az a fajta szépség, amit a legszívesebben felfalna, mielőtt belemártaná a farkát. A férfi kamerára állítja a telefonját, és felveszi, ahogy az asztalára élvez.

Az utolsó cseppig mind a tiéd. Ne kéresd magad, találkozzunk!

Csak egyszer kerüljön a kezei közé ez a bestia, akkor neki befellegzett. Megkapja a magáét, mert képes volt ilyen sokáig húzni az agyát. A férfinak nem kell sokáig várnia a válaszra.

Ma este 19 órakor a Strada Pridvorolui Dante autómosó parkolójában várlak.

A férfi hatalmas mosollyal az arcán teszi el a mobilt, úgy érzi magát, mint egy tini, alig várja ezt az első és egyben utolsó találkozást. Letakarítja az asztalát, kényelmesen hátradől a fekete bőrfotelban. Többször átpörög a fejében, miképpen fogja kicsinálni a nőt, közben erősen rámarkol a cirádás karfára, teljesen elfehérednek az ujjai. Feláll, elhalad a vörös színű Chesterfield kanapé mellett, egyenesen a bárszekrényhez. Végigsiklik a tekintete az alkoholok gazdag választékán, de végül az Aqua Carpatica ásványvízért nyúl. Nem kockáztatja meg az ittas vezetést. Bár a kapcsolatai elég jók, biztosan el tudná intézni, viszont minek kísérteni az ördögöt?

Miután iszik, visszamegy az íróasztalához, és a karórájára pillant. Még van három óra a találkozóig, azonban képtelen másra koncentrálni, a nő jár az eszében. Nagyot sóhajt, az asztali telefonján a titkárnőjét hívja.

– Igen, uram? – hallatszik a készüléken keresztül Anca segítőkész hangja.

– Mondja le a maradék ügyfelet a mai napra. Hazamegyek.

– Rendben!

Soha, de soha nem hagyta még el hét óránál előbb az irodáját.

A férfi hamarabb megérkezik a helyszínre, mégpedig egyedül, nem sofőrrel. A legkevésbé feltűnőbb autójával jött, mert nincs szüksége aranyásó ribancokra, előfordult, hogy ráfogtak apaságot, holott nemzőképtelen. Végső soron megnyerte a pert, de nem lenne kedve újabb tortúrához.

A kormányon dobol az ujjaival. Ránéz a karórájára, a nő húsz perce késik. A férfi a fogát csikorgatja, egyre idegesebb, attól tart, felültették.

– Helló! – köszön be egy csábítóan mély tónusú női hang a túloldalon.

A férfi a lehúzott ablak felé fordul, és elakad a lélegzete a látványtól. A nő nem visel sminket, sokkal gyönyörűbb, mint a képeken. Aztán a férfi tekintete tovasiklik a hatalmas keblekre.

– Szabad? – tekintetével az anyósülés felé jelez.

– Tessék.

A nő beül mellé, és a bátorsága egy pillanatra elgondolkodtatja a férfit. Tele van a világ veszélyes alakokkal. Ő már csak tudja, hiszen egy közülük.

A nő rövid bőrszoknyája feljebb csúszik hosszú combján, és a férfi elveszti minden önuralmát. Felmordul. Megragadja a nő hosszú haját, a kezére tekeri, aztán mélyen a szemébe néz. A nő formás ajkai szétnyílnak, az arcára van írva, mennyire sóvárog a csókja után. A férfi nem késlekedik, lecsap, hisz hosszú ideje vágyott rá ő maga is. Beindítja a bársonyosan puha ajkak vad játéka, csókjának édes íze kellemesen árad szét a nyelvén. A férfi keze lassan elindul a keblek felé. Tenyerébe fogja a telt idomokat, és megsimogatja feszes testét. Ujjaival egészen a szoknya alá férkőzik. Bugyin keresztül megérzi a nedvességét, ezért sietősen elhúzza az útjából a fehérneműt. A nő szélesebbre tárja a lábát, hogy könnyebben hozzáférjen. A férfi ujjai gond nélkül csúszkálnak a csupasz puncin, aztán jó mélyen belemártja. A nő felnyög, és hirtelen elhúzódik. A férfi hagyja, legalábbis egyelőre, és oldalra döntött fejjel, kérdő tekintettel néz rá.

– Tudok egy... – A nő megköszörüli a torkát, aztán folytatja: – Tudok egy jó helyet, elnavigállak.

A férfinak kevésbé tetszik ez az ötlet.

– Vegyünk ki egy hotelszobát a közelben.

– Van egy házam az erdő mélyén, senki nem fog minket zavarni. Kérlek! – simogatja meg a nő a férfi ágyékát.

– Induljunk! – mondja a férfi. Kaján vigyorát az arcán hagyja pár másodpercre, majd beindítja az autót, és elhajtanak.

1. fejezet

Mara

Megragadom a fekete rácsokat, a hideg fém belesimul a tenyerembe.

Zeno végre felébred, egyenesen rám néz. Jóleső borzongás fut át rajtam a zöld szemektől. Szívdöglesztő mosolyt villant rám, a puncim lüktetni kezd. Összeszorítom a lábam, így próbálok enyhíteni a vágyamon. Mégis mi történik velem? Soha senki nem volt rám hatással, főleg nem az interneten megismert pasik. Akárcsak ő, én is mindig ott szedem fel a lehetséges jelölteket.

Körbenéz, arcáról lefagy a mosoly, amikor tudatosul benne, hol van. Meglepően gyorsan talpra szökken ahhoz képest, hogy erős altatót kapott. Egy fölényes mosollyal a száján felém lépked. Elfintorodom. Helyben vagyunk. Ezek a kis pöcsök azt hiszik, övék minden, csak mert gazdagok.

Fölém tornyosul. Jócskán százhetven centi vagyok, és még így is magasabb nálam egy fejjel. Elengedem a rácsot, mert kétségtelen, hogy épp olyan erős, amilyennek látszik.

Az embereim megszabadították a ruháitól. Nem bírom megállni, végignézem meztelen testét, és megakad a szemem ernyedt farkán. Visszaszívom az iménti kis pöcs jelzőt. Megnyalom a szám, mire észbe kapok, és erővel az arcára tapasztom a tekintetem.

– Hol vagyok? És mit akartok tőlem? – kérdezi Zeno cinikusan.

Figyelmen kívül hagyom a kérdését.

Oldalra döntött fejjel tanulmányoz. Úgy érzem magam, mintha én lennék bezárva, és nem ő. Áthatóan fürkészi a testem, ahogy én is őt az imént.

– Tetszik a látvány? Gyere be hozzám, vagy félsz tőlem? Nem harapok, csak ha te is akarod. – Nevetése baljósan nehezedik rám a félhomályos helyiségben.

Tetten ért, és ettől még inkább haragszom rá. Ökölbe szorul a kezem. Zavarba ejtő a magabiztossága.

– Őrök! – kiáltok.

A kőfalak visszaverik csípős hangomat, ettől felocsudok. Hiszen ő a fogoly, én a fogvatartó – emlékeztetem magam. Megfordulok, a tekintetem lassan vándorol végig a falakon elhelyezett tárgyakon. Különböző ostorok, szíjak, fakanalak díszelegnek katonás sorrendben. Végül az egyik nádpálcára esik a választásom.

Három emberem sétál le komótosan a lépcsőn. Tobias mind közül a legaljasabb, ezért szeretem annyira. Egymásra mosolygunk, amikor rájön, mire készülök.

– Fogjátok le! – parancsolom.

Kinyitják a cellaajtót, de ahelyett, hogy Zeno hátrálna, alapállásba helyezkedik. Meglepetten vonom fel a szemöldököm. Úgy tűnik, talán jártas a harcművészetben. Az embereim belépnek hozzá. Szóra nyitom a szám, hogy figyelmeztessem őket, óvatosak legyenek, viszont elkések, mert Zeno rendkívüli gyorsasággal teríti le egy jobb egyenessel a hozzá legközelebb álló őrt. Az ökle erőteljesen csattan a következő emberem állán, és egy rúgással őt is a földre juttatja.

Ijedten csapok rá a mögöttem lévő piros gombra. A szirénák élesen hasítanak a földalatti járat nyirkos levegőjébe, elnyomják az előttem zajló dulakodás hangjait. Közben Zeno Tobiason ül, és a nyakát szorongatja. Meg sem lepődök rajta, hogy őt is sikerült legyőznie.

Zeno felnéz rám, egyenesen a szemembe, és közben nem ereszti el az emberem nyakát. Tobias már nem küzd ellene. Elájult vagy meghalt. Zeno gúnyos mosolyra húzza a száját. Megborzongok. Ki ez a férfi? Ettől a nézéstől és a nyers erőtől a puncim áruló módon bizseregni kezd, de megacélozom magam, és elnyomom az érzést.

– Remélem, nem ezek voltak a legkeményebb embereid – pattan fel mosolyogva, és elindul felém.

Önkéntelenül hátrálok pár lépést a falig. A szívem hevesen ver, ahogy fenyegetően közeledik felém. Nem hagyhatom, hogy megfélemlítsen. Markom szorosabban zárul a nádpálca köré, megvetem a lábam, ellököm magam a faltól. Zeno egy karnyújtásnyira megtorpan előttem, oldalra dönti a fejét, és a szemében megvillan a vágy.

– Mi a célod velem? Halálra szopni? Lásd, milyen önfeláldozó vagyok, egy ilyen lehetőségnek önszántamból is alávetem magam.

Felidegesít ez a gőgös seggfej. Az első ütéstől, amit a lábára mérek, a szeme elkerekedik. Gondolatban elismerően vállon veregetem magam. Ismét lesújtok a combjára, és egy rúgással ágyékon találom. Felkiált. Elmosolyodom, nem késlekedem, újabb ütést akarok bevinni, viszont azelőtt elkapja a kezem, mielőtt a testén landolna az öklöm. Mindkét kezem lefogja, és a falnak veti a hátam. A levegő hangos sóhajjal szakad ki a tüdőmből. Egyre erősebben csavarja a csuklóm, a szúró fájdalomtól eleresztem a pálcát, ám ezután sem lazít a szorításon. Felszisszenek.

– Maradj nyugton! – Az utasítás szenvtelenül hangzik a szájából, de még csak fel sem emelte a hangját.

Feltétlen engedelmességre számít. Utánajártam, mielőtt elraboltam. Ügyvédként praktizál, aki sosem vesztett egyetlen ügyet sem. Egy tipikus alfahím az ágyban, uralkodik a nők felett. Nekem viszont ennyi épp elég, hogy megmutassam, nem olyan ember vagyok, akikhez szokott. Még inkább ficergek, ám a szorítás annyira erős, hogy csak egy kevés kell hozzá, és eltöri a kezem. És tudom, nem kímélne, képes lenne rá. Összeszorított szájjal hagyom abba a próbálkozást, és rögtön enyhül a fogás.

Zeno szemmagasságig lehajol, enyhe fűszeres, füstös illata kéretlenül körülölel. A számon veszem a levegőt, mert nem akarom ilyen közel érezni.

– Rossz kislány vagy, megérdemelnéd, hogy feldugjam neked azt a pálcát – suttogja. – Aztán addig basszalak, amíg el nem ájulsz!

Meleg lehelete az arcomat simogatja. Zihálásunk egybeolvad. A külvilág teljesen megszűnik körülöttünk. Behunyom a szemem egy pillanatra, felizgat, amit mond. A számra rebben a pillantása. Meg akar csókolni, és megrémít, hogy nem ellenkeznék.

Mielőtt birtokba vehetné az ajkaimat, váratlanul összeesik. Zavartan pislogok. Zeno testén tompán puffan a gumibot.

– Jól vagy, Mara? Nem bántott? – kérdezi az egyik őr.

Megköszörülöm a torkom.

– I-igen – dadogom.

Mi volt ez? Úgy viselkedtem, mint egy gyenge kislány. Felpillantok a folyosó sarkába elhelyezett kamerára. Ludmila biztosan végignézi a felvételt, amint tudomást szerez az afférról.

– Jól vagyok! – mondom immár összeszedve magamat.

Néhány őr a cellában összevert embereket viszi ki.

– Ha még élnek, vigyétek őket az orvosi szobába – parancsolom.

Zeno testén szakadatlanul záporoznak az ütések. Valamennyi a fejét is eltalája, pedig magzatpózban fekszik, karjával próbálja védeni a fejét. Rúgásokat és szitkozódásokat is kénytelen elszenvedni.

– Elég volt! – Eltökélt hangom újabb erővel tölt el.

Az őrök bevonszolják Zenót a cellájába.

Lehajolok a pálcáért, emelt fővel lépdelek be a helyiségbe. Fekete tűsarkú cipőm kopog a kemény járólapon. Zeno mozdulatlanul fekszik a matracon, mellkasa lassan emelkedik és süllyed. Véres az arca, az egyik szeme feldagadt. Elönt a méreg, amiért azt a csoda szép arcot ütötték ezek a barmok.

– Idióták! Tönkreteszitek az árut! – rivallok rájuk.

– Bocsánat, amikor megláttuk a többieket kiütve és téged sarokba szorítva, nem gondoltunk erre – mondja Konrad, az egyik emberem lehajtott fejjel.

Igazuk van, nem hibáztathatom őket, hiszen ugyanígy cselekedtem volna.

– Legközelebb jobban figyeljetek, mert ha maradandó sérülést szenved, akkor kifizetitek az árát! Értve vagyok?

– Megértettük! – harsogják szinte egyszerre.

– Fordítsátok hasra, és fogjátok le, ne tudjon szabadulni!

Zeno felnyög, mialatt az embereim megfordítják, lefogják a kezét és a lábát.

– Hallasz? – hajolok a füléhez.

– Minden szavadat. Szóval, Marának hívnak.

– Te is hazudtál nekem, Zeno! – hangsúlyozom a nevét.

Egy pillanatra meglepődik, mert az igazi nevén szólítom. Zeno Alexnak adta ki magát, így ismerkedett össze velem. Nem rabolunk el senkit anélkül, hogy rendesen utána nem néznénk.

Pökhendi vigyorra húzza a száját.

– Mikor dugunk végre?

Hihetetlen, hogy még mindig van kedve viccelődni. A kezem ökölbe szorul, fújtatva pillantok fel a kamerára, amely hangot és képet is vesz.

A férfiak újabb sor ütést mérnek Zeno testére.

– Ők a keményebb embereim. Megfelelőnek találod, vagy kérsz még? – mosolyodom el.

– Nem rosszak. – Felnyög. – De te sokkal nagyobbat ütsz náluk.

Felszisszenek. Ezt az öntelt viselkedést mihamarabb le kell törni. Megszorítom a pálcát, széthúzom a seggét.

– Mi a faszt csinálsz? – üvölti kétségbeesetten.

Mozgolódni kezd, ahogy megérzi a pálcát a fenekénél.

– Ó, hát gondoltam, szívesen kipróbálnád – mondom ártatlanul, és ráköpök a seggére, ezután lassan feldugom neki a pálcát.

Felhördül. Az embereim röhögnek rajta.

– Te kibaszott kurva! – kiáltja dühösen.

Kicsit megmozgatom a pálcát a fenekében, aztán megtorpanok. Most először különös hidegséget érzek elhatalmasodni magamban. Ennél sokkal durvább dolgot is csináltam, de ilyet még nem tapasztaltam. Kirántom belőle a pálcát, és a földre dobom.

– Mi legyen vele? – mutat Zenóra az egyik emberem.

– Láthatóan teljesen jól van, nem kell neki orvos. Kössétek ki, és hagyjátok így!

Elindulok a lépcsőn felfelé. Lerázom magamról ezt a szokatlan érzést, nem állhatok Ludmila elé ilyen zaklatott állapotban. Megigazítom a ruhámat, párszor átfuttatom az ujjaimat összekuszálódott tincseim között.

A giccses aranycsillárból szúrósan ereszkedik alá a fény, amint becsapom magam után a vasajtót. Eleve utálom a törcsvári kastélyra jellemző, túldíszített berendezést, az én ízlésemnek szemet sértően harsány. Továbbmegyek a tágas, boltíves folyosón. A cipőm sarka belesüllyed a hosszában futó puha, vörös szőnyegbe. A hatalmas ablakokon az éjszakai árnyékok igyekeznek besettenkedni, de a túlméretezett antik csillárok tízméterenként gondoskodnak arról, hogy kint maradjanak. Mindig vonzódtam a sötétséghez. Szívesen lekapcsolnék minden világítást, és beleburkolóznék az éjszakába, mint egy selyemtakaróba.

Balra fordulok, megállok a gigantikus ajtó előtt. Tekintetem az ajtókeretre kúszik, egészen fel, a faragott angyalokra.

Nagy levegőt veszek, aztán a rézkopogtatóval bekopogok. Egy szívdobbanásnyi ideig várok, végül a tenyerem a precízen megmunkált kilincsre siklik, és benyitok.

Ludmila irodája a kastély fényűző jellegéhez hasonlóan szintén arany és vörös színben pompázik.

– Vártalak. Foglalj helyet! – mutat a vele szemben lévő alacsony székre.

Szót fogadok, és leülök. Bár egymagasak vagyunk, most mégis felfelé pislogok rá. Még inkább feszélyezve érzem magam előtte. A lábam automatikusan remegni kezd az idegességtől, ezért inkább keresztbe teszem, holott Ludmila nem láthatja a köztünk lévő terjedelmes íróasztalától.

Ludmila szőke haja kontyba van szedve. Szigorú arca kortalan, ami a botoxnak köszönhető. Leveszi a fekete keretes szemüvegét, feláll, és a bárszekrényhez lép. A latexruhában karcsú teste korát meghazudtolva domborodik ott, ahol kell. Formás vádliján feszül a bőrcsizmája. Az ötvenes éveiben jár, de simán letagadhatna tíz-tizenöt évet.

– Gin-tonikot? – mutat az üvegre.

– Kérek, köszönöm. – Úgy érzem, kell a folyékony bátorság Ludmilához.

Tölt mindkettőnknek, átnyújtja a poharat, és visszaül a székébe. Belekortyolok. Jólesik a kesernyés ital.

– Megnézte a doki Christopher arcát, és sajnos helyrehozhatatlan a kár. Vannak kiképzett harcosaink, akiknek szoktunk küzdelmeket rendezni, de Christopher annak sem jó, mert eleve nem volt meg benne az a spiritusz, ezután kábé annyi erő maradt benne, mint egy meztelen csigában, miután rátapostak.

Hajszál híján kiköpöm a gin-tonikot, de nagy nehezen lenyelem, mert Ludmila egyenesen a szemembe néz. Erőt veszek magamon, nem mutatom ki, hogy ez mennyire fáj nekem. Leteszem a poharam az asztalra.

– Nem én tettem, hanem Tobias…

– Nem érdekel a magyarázkodás! – förmed rám. – A te felelősséged, te felelsz érte. Ha át akarod venni a helyem, akkor bizonyítsd be, hogy méltó vagy rá.

Szemében csalódottság tükröződik, lesújtó pillantása a szívembe mar. A szégyen belülről önti el az arcomat, mert igaza van, én szereztem Christophert. Megkaptam az esélyt, és elcsesztem. Semmiképpen sem hibázhatok többet.

Tekintetem a mögötte lévő monitorokra téved, amelyek a rabokat veszik. Zeno kikötözve fekszik hason, ahogy hagytam, aztán a másik monitoron Christopherre száll a pillantásom. A matracon ül, nem néz fel a kamerába.

– Most menj, és tedd a dolgod! – kapom a parancsot.

Bólintok, de Ludmila már nem foglalkozik velem, az asztalán lévő papírokat rendezgeti. Felállok, lépnék ki a szobából, amikor a hangja megállít.

– Ne kelljen megbánnom, hogy felneveltelek!

Szavai, mint a szögbelövőből a töltetek, úgy furakodnak az agyamba. Sóhajtok, és távozom.

Még nem jött el az ideje a pihésnek, noha elég fáradt vagyok. Sietősen szedem a lábam a jól ismert szürke vasajtóhoz. Megragadom a kilincset, bemegyek, és lefelé veszem az irányt a homályba.

2. fejezet

Mara

Többször jártam itt nyolcéves koromig, de azon a napon először önszántamból. Valaki nyitva felejtette az ajtót.

Akkor már rég nem éreztem félelmet, inkább kíváncsi voltam, kellemes izgatottsággal párosulva. A nyirkos levegő a tüdőmre nehezedett, amint megtorpantam a lépcső alján. Szívem hevesen kalimpált, azt zakatolta menjek el onnan, de a kíváncsiságom felülkerekedett. És jobbra indultam az ütemesen csattanó hangok felé. A kínzókamra ajtaja tárva-nyitva volt, mintha az is csak csalogatna engem.

Ludmilát pillantottam meg először, a testén úgy csillogott a lámpafénynél a fekete latexruhája, akár Sydney városának esti fényei a tengeren. Apa elvitt oda néhányszor. Ludmila egy fakereszthez kötözött férfi hátát és fenekét korbácsolta. Tágra nyílt szemmel meredtem rá. A férfi nyögései nem tűntek fájdalmasnak, mégis sajnáltam, mert tudtam, ez abszolút nincs rendjén, nem normális. Én is sokszor voltam megbüntetve, de így még soha.

– Fáj neki – csúszott ki a számon.

– Mara, hogy kerültél ide? – zihálta Ludmila.

Hátrálni kezdtem, féltem a haragjától. Nem akartam a férfi helyére kerülni.

– Gyere ide, te kis butus, nézd meg szemből! – nevetett fel Ludmila.

Nem mertem ellenszegülni, ezért nehézkesen elindultam.

– Nézd, innen tudod, hogy élvezi – mutatott a férfi ágaskodó nemiszervére.

Persze, akkor fogalmam sem volt arról, mit látok.

– Most már elég nagy vagy, próbáld ki te is! – nyújtotta felém Ludmila a korbácsot.

Megráztam a fejem, és ijedten hátráltam egy lépést. Ludmila arca elsötétült, kegyetlenné váltak a vonásai, és a fogát csikorgatta. Tudtam, hogy el kéne szaladnom, de a lábam nem mozdult. Amúgy sem bírtam volna elbújni sehova.

Ludmila utánam nyúlt, durván megragadta mindkét karom, és megráncigált, még a fogaim is összekoccantak.

– Hálátlan vagy! Elhagyott az apád, nekem is azt kellett volna tennem! – ordította, miközben egy kevés nyál is fröccsent az arcomra.

– Saj… Sajnálom! – bőgtem.

– Hogy fogod átvenni a helyem, te puhány? Csalódtam benned!

Felpofozott, letépte rólam a pulóveremet, és többször lesújtott rám a korbáccsal. Fájdalom cikázott keresztül a mellkasomon. Magam elé emeltem a kezem, hogy védjem a testem, és hátat fordítottam neki, de sorozatosan csapódtak rám a gyötrelmes ütések. Olyan érzésem volt, mintha egy gyors mozdulattal lepattogtatná a bőrömet rólam. Arra vágytam, hogy minél előbb töltse ki a dühét rajtam, és hagyja abba.

– Kérlek, ne! – könyörögtem zokogva.

Ludmila jó adag ütés után végre megállt. Megigazította a ruháját, és úgy nézett le rám, mint egy darab szarra.

– Kuss legyen! Ne nyafogj, és tedd végre a dolgod! Légy hasznos! – nyomta a kezembe a korbácsot.

Szipogtam. Remegett a kezem. Egész testemben reszkettem. Nyeltem egyet, a pofontól felrepedt a szám, és a vasíz szétterjedt a nyelvemen. Elfintorodtam a hátamba hasogató nyers, elviselhetetlen fájdalomtól. Letöröltem a könnyeimet. A férfi mögé álltam, és a fejem fölé emeltem a korbácsot, utána a hátára ütöttem.

– Ez az, nagyon ügyes vagy! – vigyorgott Ludmila.

Meghökkentem. Ludmila sosem dicsért engem, hiába igyekeztem a suliból jó jegyeket hozni, az sem érdekelte. A szívem hatalmasat dobbant, elképesztően jólesett a dicséret. Még azt is elfelejtettem, hogy a hátam sajgott az iménti korbácsolástól. Végre figyelt rám.

Ismételten lecsaptam a férfira.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen is tudsz lenni – lelkendezett Ludmila.

Minél inkább elismert, annál jobban nőtt az erőm és az önbizalmam. Aztán belejöttem, és egyre nagyobbakat ütöttem. Ludmila annál büszkébb lett rám.

A hegy gyomrában magamhoz intem Konradot. Elsétálok Zeno mellett, és egy pillantásra sem méltatom. Némely rab nyöszörög, mások ordítanak a fájdalomtól.

Én könyörögtem ki Ludmilától a lehetőséget, mert bizonyítani akartam, hogy teljesen egyedül is be tudok törni valakit. Többre vagyok képes a kínzásnál és gyilkolásnál, erre tessék, Christopher elrontott mindent.

Még három cella mellett megyünk el Konraddal, aztán megérkezünk. Leakasztom a kulcsot a falról, és belépünk. Christopher nem fog ellenállni, mert kezesebb, mint egy bárány.

– Úrnőm! – pattan fel a matracról, és lehajtott fejjel négykézlábra ereszkedik.

Nem értem, valaha hogyan találhattam szexinek a vézna testét. Zeno sokkal erősebb, férfiasabb.

– Nézz rám!

Christopher felemeli a fejét. Sok mindent láttam eddig, de ettől a látványtól kiráz a hideg. Az arca egyik fele elsőfokú égési sérülést szenvedett, egészen a fejtetőig. Az állkapcsa hátborzongató szögben áll, arca másik oldalán széles sávban halad át a varrat a szájától a füléig, groteszk külsőt kölcsönözve neki.

Tobias, mit tettél vele? El kell beszélgetnem vele.

Emlékszem, nyolcéves korom után Ludmila mindenbe bevont. Egyik alkalommal azt mondta, folytassam az áru korbácsolását, mindjárt visszajön.

– Kérlek, engedj el! – zokogott a férfi. – Vár otthon a kislányom, haza akarok menni hozzá!

Az édesapámra gondoltam, ha ő lenne ilyen helyzetben, mialatt várom haza… Szegény lány, biztos kimondhatatlanul hiányzik neki az apukája.

– Kérlek, neki egyedül én maradtam. Az édesanyja meghalt – könyörgött tovább.

Megsajnáltam és elengedtem. Kegyetlenül megütött. A szám felrepedt. A nyelvemen éreztem a vérem fémes ízét. A férfi közben kiszaladt mellettem a nyitott cellaajtón keresztül. Döbbenten néztem utána, nem értettem, miért bántott, hiszen elengedtem. Az árulástól elszorult a torkom. Borzasztó rosszulesett.

A férfit az őrök állították meg menekülés közben. Lerugdosták a lépcsőről, megverték, az arcát is elcsúfították, aztán kikötözték.

– Miért engedted el? – förmedt rám Ludmila, amikor visszatért.

Az arcom égett a szégyentől, mert megint csalódást okoztam.

– Mert azt mondta, van egy lánya, és haza akar menni hozzá – szipogtam halkan.

– Jaj, szörnyen naiv vagy! Mihainak nincs gyereke. – Végighúzta a kezében tartott hegyes tőrt a férfi oldalán, ezt követően egy hirtelen mozdulattal az oldalába szúrta.

Összerezzentem.

– Sajnálom, hazudtam! – üvöltött fel. – De azt mondtad, elengedsz, ha ezt megtesz…

– Biztosan ellened akar uszítani, ne is hallgassuk tovább a hazugságait!

Ragasztószalaggal némította el a férfit.

Szégyen kavargott a gyomromban a hiszékenységem miatt. Ez megerősített abban, hogy Ludmila a családom, és feltétel nélkül bízhatok benne, mert jót akar nekem.

– Most pedig – nyújtotta felém a kést Ludmila – vágd el a torkát, hiszen úgysem jó semmire. Csúnya lett, így pénzt sem hoz a konyhára.

Rémülten kaptam a fejem Ludmilára, arca szigorú volt, mint mindig. Szúrós tekintetétől levert a víz. Szája kemény vonallá préselődött. Tehát nem viccelt.

Bizonytalanul a késre pillantottam, és remegő kézzel vettem el tőle.

– Ne kíméld! Ez egy árucikk, semmi több! Amit most teszel, nem különbözik a veréstől. Meglásd, hamar belejössz!

A férfire néztem. Szeme hatalmasra tágult a rémülettől. A fejét rázta, és üvöltött, amennyire a ragasztószalagtól tudott.

– Tessék, így könnyebb! – ragasztotta le Ludmila a szemét is. – Minél mélyebbre szúrsz, annál előbb vége lesz!

Csak egy tárgy, egy árucikk! – mantráztam, miközben erősebben markoltam a kés nyelére, nagy levegőt vettem, és a torkába szúrtam. Először nem sikerült mélyre, gyenge próbálkozás volt. Kirántottam a kést. A férfi hörgött, mialatt a vér kifolyt a kés hegye mellett. Felkiáltottam, és mélyebbre döftem. Újra és újra beleszúrtam, végül többszöri próbálkozás után mozdulatlanná dermedt a teste. Minden csupa vér volt. Nem pusztán a testemet és a ruhámat borította be, hanem a lelkemet is bemocskolta.

Óvatosan Ludmilára mosolyogtam, és ő végre viszonozta.

– Látod, megtanultad a ,,szakmát”, úgyhogy jól sült el, hogy elengedted! – simogatta meg a fejem büszke csillogással a szemében.

Christopher valóban nem jó már semmire. Intek, és Konrad kimegy a laptopért, aztán a kezembe adja. A polcra helyezem, bekapcsolom, aztán leülök a matracra.

– Gyere ide! – utasítom Christophert.

Elém térdel nekem háttal. Kiegyenesedik, előre nyúlok, megsimogatom a mellkasát, megragadom ernyedt farkát. Kicsit pumpálom, és rövidesen életre kel. Jó, legalább ez még működik, szükség lesz rá.

– Feküdj hasra a matracon!

Christopher elhelyezkedik, és Konrad gondosan kikötözi. A laptopot úgy irányítom, hogy Christopher jól látszódjon a kamerán. Konraddal kesztyűt és fekete maszkot veszünk fel, ami takarja az arcunkat. A gépen bejelentkezem a dark webre, és a vörös szobában várakozom. Három kliensünk azonnal csatlakozik hozzánk.

– Üdvözlöm önöket, hölgyeim és uraim! – köszöntöm őket.

– Mara, mennyire örülök, hogy újra láthatlak!

Jellemző. A maszk ellenére is megismer Adrian.

– Felettébb csinos vagy! – hízeleg tovább.

Kiráz a hideg a hangjától. Mócvidékről származik, és valójában nem a mócokra jellemző hadarással van problémám, hanem magával Adriannal. Gyerekkorom óta abszurd módon rám van állva. Minél erélyesebben küldöm őt el, annál kitartóbb. Szerencsére nem sokszor találkozunk.

Chrisre mutatok.

– Ő itt egy finom husi, a segge szűk, a farka nagy. Hallgatom az ajánlatokat! – vágok a közepébe.

– Beöntést akarok látni, minél koszosabb, annál jobb. – Florin, a másik ügyfelünk, szinte suttog. – Átutaltam ezer dollárt.

Ismerem az igényeiket, ezért nem fürdettem le Christophert. Kívülről fújom az összes undorító perverziójukat. Elégedettek lehetnek, és Ludmila is az összeggel, amit kap.

Miután ellenőrzöm, hogy valóban megérkezett az összeg az offshore bankszámlára, bólintok Konradnak.

– Állj négykézlábra, amennyire tudsz! – parancsolja Christophernek.

A segédem durván áll neki a beöntésnek. Elfordulok, és kimegyek, mert az én gyomrom sem vesz be mindent.

Christopher kellemetlenül felnyög. Úgy vélem, hamarosan végeznek.

A művelet után Florin ki tudja, hányszor veri ki, kisvártatva meg is szólal:

– Köszönöm szépen! Én most elbúcsúzom, hölgyeim és uraim, további izgalmas, kalandos utazást kívánok önöknek!

Mielőtt visszalépek a cellába, krémet és kést veszek magamhoz, mert Adriant és Emmát, a két megmaradt klienset ismerve tudom, mire számítsak.

– A hölgyeké az elsőbbség! – szólal meg előzékenyen Adrian.

– Nem fogott meg a fiatalember, de ha már itt vagyok, akkor verje ki, azzal is megelégszem. Ment a hatszáz euro – közli Emma unottan.

Kissé oldalra fordítom Christopher csípőjét, bekenem a kezem a vérbőséget segítő krémmel, és megragadom a húsos farkát. Verni kezdem. Chrisopher felnyög, és Emma is.

– Legalább a farka gyönyörű, látni akarom a végterméket azon a matracon! – leheli a nő.

Miután elélvez, Emma elégedetten köszön el, aztán csak Adrian marad.

– Végezd ki, szúrd le, mint egy disznót, de előtte feküdj mellé, dörzsöld hozzá a formás fenekedet, amíg fel nem áll újra, aztán nyírd ki. Képes vagy rá, kicsi Mara?

Roppantmód kell koncentrálnom, hogy értsem, mit mond, annyira gyorsan beszél. Ludmila is hadar, amikor mérges, ezért sikerül egy-két szót elkapnom, és a gyomrom görcsbe rándul. Adrian olyan ember, aki azt élvezi, ha a nők állatokkal csinálják. Fogalmam sincs, hogy akkor alakult-e ki az aberrációja, amikor a hegységben az állattenyésztésből élt