Paige Toon

CSAK A SZERELEM FÁJHAT ÍGY

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Paige Toon

CSAK
A SZERELEM
FÁJHAT ÍGY

A mű eredeti címe

Only Love Can Hurt Like This

Copyright © Paige Toon, 2023

The author has asserted his moral rights.

First published as ONLY LOVE CAN HURT LIKE THIS in 2023 by Century, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

Hungarian translation © Fügedi Tímea

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FÜGEDI TÍMEA

ISBN 978 963 452 857 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Gregnek, a legjobb barátomnak és életem szerelmének

Prológus

Imádok Bury St. Edmundsban élni az ilyen napokon, amikor a krémszínű kőkatedrális tornyai mintha világítanának az élénkkék égbolt előtt, és még az apátság romos falainak fekete kovakövei is úgy csillognak a napfényben, mintha kifényesítették volna őket.

Még csak április eleje van, de eddig messze ez a legmelegebb nap az évben, én pedig már attól sokkal jobban érzem magam, hogy eljöttem az irodából. Épp most beszéltem telefonon egy ügyféllel, aki mintha a rémálmaimból lépett volna elő: ez a nő meg a lakásfelújításról alkotott elképzelése önmagában elég ahhoz, hogy egy életre elvegye a kedvemet az építészettől. Egyszerűen muszáj kávészünetet tartanom.

Az apátság romjai között barangolok, egy alacsony falat keresek, amire le tudok ülni, hogy elfogyaszthassam a kávémat, amikor meglátom a vőlegényemet, Scottot egy padon egy hatalmas fügefa árnyékában. Mielőtt vidáman odaköszönnék neki, és csatlakoznék hozzá, észreveszem, hogy Nadine-nal van.

Amikor egy évvel ezelőtt ideköltöztünk Londonból, Scott saját kertépítő vállalkozást indított. Nadine nem sokkal később állt be hozzá dolgozni, mindössze néhány nappal azelőtt, hogy Scott megkérte a kezem a helyi uradalmi kastély rózsakertjében. Nadine huszonkilenc éves, magas, erős, a bőre aranybarna, a nevetése pedig ragályos. Rögtön megkedveltem, amikor megláttam, és azóta is mindig jól kijöttünk, úgyhogy magam sem értem, miért forrt a torkomra az üdvözlés.

A vőlegényemet és a kolléganőjét több mint fél méter választja el egymástól, de van valami furcsa a testbeszédükben. Scott előrehajol, a fehér pólója megfeszül a széles hátán, az alkarját a combjára támasztja. Nadine a karját és a lábát is keresztbe tette, az arcát a vőlegényem felé fordítja, az állandóan ugrándozó, magasra kötött szőke copfja mintha ezúttal természetellenesen mozdulatlanná vált volna. Scott pont ugyanúgy oldalra fordítja a fejét, mint Nadine, de egyikük sem néz a másikra. Nem beszélnek. Mintha megdermedtek volna. Feszültek.

Egy mókus szökken végig a tőlem balra húzódó falon. A környező fákon madarak énekelnek. Gyerekek nevetnek a messzi játszótéren. Én azonban csak ott állok, bámulok, és egyre kínosabban érzem magam.

Távol ülnek egymástól. Nem csinálnak semmi kifogásolhatót. És mégis…

Itt valami nincs rendben.

Aztán Scott hirtelen megfordul, és Nadine-ra mered. Az arcára furcsa kifejezés ül ki, nem bírom megfejteni, mi lehet az. A szívem a torkomban dobog, amikor Nadine lassan felemeli az állát, és Scott szemébe néz. Két tökéletes profil jelenik meg előttem: a jóképű vőlegényem sűrű, fekete szemöldöke a kolléganője hibátlan ívű homlokával szemben. Scott egyenes és Nadine kicsi, pisze orra. Két telt, komoly, mosolytalan száj.

Miközben telnek a másodpercek, sötét gondolatok fojtogatnak. Ocsmány érzés, ahogy a könnyedség és a kedvesség hirtelen émelyítő ridegséggé változik bennem.

Még mindig egymást bámulják. Egyetlen szót sem szólnak.

Megrezzenek, amikor Scott talpra ugrik, és hosszú léptekkel elindul a városközpont felé. Nadine addig néz utána, amíg el nem tűnik a szeme elől, aztán látványosan kifújja a levegőt, előredől, az arcát a tenyerébe temeti. Hosszú pillanatokig úgy marad, aztán felkel, és lassan követi Scottot.

Észreveszem, hogy reszketek.

Ez meg mi volt?

A vőlegényemnek viszonya van? Vagy ha nincs, vágyik rá?

Egy pillanat! Csak nézték egymást. Nem csináltak semmi rosszat. Kedvelem Nadine-t. Megbízom Scottban.

Mégis mintha lenne köztük valami.

Anyám mindig azt mondta, hogy bízzak a megérzéseimben. Csakhogy elég nehéz megbízni bennük olyankor, amikor összetörik a szívemet.

1. fejezet

Három hónappal később

Vastag felhőtakaró borul New York fölé. Eddig mindig Chicagón át repültem Indianapolisba, úgyhogy ezúttal azt reméltem, láthatom a felhőkarcolókat a Central Park hírhedten zöld foltja körül, de mire végre kiderül az ég, odalent csak mezők és szántóföldek négyzetei váltogatják egymást.

Egész nap utaztam, és délután ötkor fogunk leszállni, ami otthon, az Egyesült Királyságban este tíz órának felel meg. Teljesen összetörtem, de apa szerencsére kijön elém a reptérre. Tudom, hogy a kimerültségemet nem csak az alváshiány okozza. Az elmúlt három hónap gyötrelmes volt.

Azon a borzalmas áprilisi napon Scott a konyhaasztalnál ült, amikor hazaértem a munkából, miután egész délután ellentétes érzelmek között hánykolódtam. Az egyik pillanatban rettenetes nyugtalanságot éreztem, a következőben viszont meggyőztem magam, hogy az a pillantás a vőlegényem és Nadine között semmit nem jelentett. Ám ahogy megláttam Scott arcát, rögtön tudtam, hogy a megérzésem nem tévedett. Tényleg volt valami köztük, ám inkább érzelmi kötődés, semmint testi viszony.

Scott azonnal beszélni akart velem, amint beléptem a bejárati ajtón, ami nagyon meglepett, mivel egészen addig azt hittem, hogy ki kell majd vallatnom, és nem fogja magától tálcán kínálni a válaszokat. Aztán amikor elkezdte bevallani az érzéseit, még mindig azt hittem, hogy a bocsánatomért könyörög – amit én meg is adtam volna neki. Úgy terveztük, hogy decemberben összeházasodunk, és a következő évben belevágunk a babaprojektbe. Eszem ágában sem volt sutba dobni a gyönyörű közös jövőnket valami buta kis flört miatt.

Talán naiv voltam, de elég hosszú időbe telt, mire felfogtam, hogy szakít velem.

Kristálytisztán emlékszem a beszélgetésünk részleteire. Még arra is, hogy a körme egy ívben, egészen közel a bőréhez koszos volt, és földes szag áradt belőle: a friss levegő meg a kert talajának az elegye. Olyan ismerős volt, mégis mintha idegen lett volna. Sosem láttam még ennyire feldúltnak, megkínzottnak.

– Tényleg szeretlek, Wren – mondta, és a könnyeitől összetapadtak a szempillái. – Valahol azt kívánom, bárcsak sosem találkoztam volna vele, mert szerintem te meg én boldogok lettünk volna együtt. De mostanában azon gondolkozom, tényleg mi vagyunk-e a megfelelő társ egymás számára.

Amikor megismerte Nadine-t, és napi szinten együtt dolgozott vele, rájött, mennyire összeillenek, mennyire másként passzolnak össze ők ketten.

Akkoriban még nem beszéltek az érzéseikről. Nadine szabadságot vett ki, elutazott a szüleihez, Scott pedig érezte, hogy a kolléganője így próbál távol kerülni tőle, mert ki akarja tisztítani a fejét. De amikor Nadine azon az áprilisi napon visszament dolgozni, és beadta a felmondását, Scott rájött, hogy képtelen elengedni őt.

Könnyek között megkérdeztem, hogy szerinte Nadine-e a lelki társa, és amikor a szemembe nézett, a tekintete mindent elárult.

Olvastam már könyvekben, és láttam filmeken olyan történeteket, amikor a főszereplő párkapcsolatban él, de a társa nem érti meg őt. Aztán megtalálja a szerelmet valaki más oldalán, akivel viszont tökéletesen összeillenek. Semmi sem állhat az útjukba. A közönség egy emberként szorít nekik.

Soha az életben nem hittem volna, hogy ez velem is megtörténhet, hogy egyszer én leszek az, aki az igaz szerelem útjában áll.

Fájdalom és a teljes tehetetlenség érzése kerített a hatalmába, amikor végre kezdtem felfogni a helyzet komolyságát. Semmit sem tehettem. Itt nem lehetett megnyerni semmiféle harcot. Én már elveszítettem az életem szerelmét.

Scott és Nadine most együtt vannak. Láttam őket párszor a városban, és mindig igyekeztem tartani magam arra az esetre, ha összefutnék velük, de az volt az utolsó csepp a pohárban, amikor két hete a kedvenc kávézómban ücsörögtem az apátság kapujával szemben, és hirtelen kiléptek a kapun, mosolyogva, kéz a kézben. A nap megcsillant Nadine szőke haján, miközben Scott átvezette őt a forgalmas úton. Amikor beléptek a kávézóba, és meglátták, hogy ott ülök az anyukámmal, Scott bocsánatot kért, aztán gyorsan kihátrált, de amikor elhaladt az ablak előtt, és megláttam a komor, nyúzott arcát, fizikai rosszullét tört rám.

– Ez a város túl kicsi kettőtök számára, drágám – mondta anya együttérzőn, miközben én visszapislogtam a könnyeimet.

– Miért épp nekem kell elmennem? – kérdeztem halkan.

– Neki itt van a kertépítő vállalkozása. Nem fog egyhamar elköltözni. Menj el, Wren, még ha csak pár hétre is! – esdekelt. – Távolodj el egy kicsit tőle, adj időt a szívednek a gyógyulásra!

Igaza volt. Tényleg arra volt szükségem, hogy elszakadjak egy időre az otthonomtól, a munkámtól, Scott-tól, és ne azokon az utcákon gyalogoljak haza, ahol korábban vele sétáltam, amikor még az én kezemet fogta, és amikor még engem védett azzal, hogy előrement a kocsik között.

Így hát aznap este felhívtam az apámat, és megkérdeztem, meglátogathatom-e.

Apa a kötél mögött topog, amikor belépek az érkezési csarnokba. A sötétkék-piros kockás ingét betűrte a farmerjába.

Amikor meglát, szélesen elvigyorodik, a borostás arca még kerekebbnek tűnik, mint tavaly karácsonykor, amikor legutóbb láttam. A feleségével, Sheryllel Párizsba utaztak az ünnepekre, így Scott meg én vonatra ültünk, és eltöltöttünk velük egy kis időt. Két éve nem jártam Amerikában.

– Szia! – köszönt vidáman.

– Szia, apa!

Elönt a melegség, amikor átölel. Beszívom a szappan meg a mosópor ismerős illatát, és tudom, hogy most öleljük át egymást utoljára addig a pillanatig, amíg két hét múlva elköszönök tőle ugyanezen a repülőtéren. A felismeréstől belém hasít a fájdalom, miközben elhúzódom tőle.

A hírhedten kócos szöghaja, ami régen pont olyan barna volt, mint az enyém, mostanra őszülni kezdett, és bár mindkettőnk szeme mogyoróbarna, valószínűleg ennél több hasonlóság nincs köztünk.

Az anyámra, Robinra sem igazán hasonlítok, azt leszámítva, hogy mindkettőnket egy énekesmadárról neveztek el.{*} Anya az örvénylő, bő ruhákat és az élénk színeket szereti, én viszont a sötét, szűkebb fazonú szoknyákat és blúzokat. Az ő vonásai nyíltak és szeretetteljesek, az én arcom viszont keskenyebb, és egyszer úgy jellemeztem, hogy „megnyúlt”, de ő erre hevesen tiltakozni kezdett, majd kijelentette, hogy nagyon szép a csontozatom, mint egy arisztokratáé, amitől elnevettem magam.

– Milyen volt az út? – kérdezi apa derűsen, miközben elveszi a bőröndömet.

– Elég jó – felelem.

– Elfáradtál?

– Kicsit.

– A kocsiban szundíthatsz egyet. Az új otthonunk néhány órára van innen.

A féltestvérem, Bailey, aki hat évvel fiatalabb nálam, az idén ment férjhez, és Dél-Indianába, a férje szülővárosába költözött. Apa meg Sheryl nemrég követte őt ugyanabba a kisvárosba, hogy a közelében maradhassanak.

Ez a történet számomra elég sok szempontból fájdalmas.

Az apám elkötelezett férj és édesapa, én azonban nem sokat kaptam ebből az oldalából. Tudom, hogy szeret, de igazából sosem volt ott mellettem. Nem is igazán ismer. Hogyan is ismerhetne, amikor majdnem hatezer-ötszáz kilométerre élünk egymástól, és évente alig pár hetet töltünk együtt?

Amikor kilépünk a repülőtéri terminálból, úgy ölel körbe a júliusi levegő, mintha meleg takarót terítettek volna a vállamra. Nemsokára felhajtunk egy háromsávos autópályára, és elhagyjuk Indianapolist. Túl messze járunk a várostól ahhoz, hogy lássam a felhőkarcolókat, de emlékszem rájuk a korábbi bevásárlókörutakból. Itt a táj többnyire sík és végtelenbe nyúló, hatalmas vörös pajták és zöld gabonatárolók pettyezik.

– Hogy tetszik Bailey-nek a házasság? – kérdezem, ügyet sem vetve a mardosó féltékenységre.

Meg sem fordult a fejemben, hogy a gyönyörű féltestvérem versenyezni akarna velem, úgyhogy biztosan nem engem igyekezett megelőzni, amikor úgy döntött, Las Vegasban kimondja az igent. Most azonban, hogy az én esküvőm elmarad, egy kicsit bántónak érzem a gyűrűt az ujján.

– Boldog – feleli apa vállat vonva, és lejjebb veszi a légkondit, miután a kocsi egy kicsit lehűlt.

– Jól kijössz Casey-vel?

Bailey férjével még nem találkoztam. Scottot meg engem meghívtak az esküvőre, de csak egy héttel a nagy nap előtt, és nem éreztük úgy, hogy feltétlenül számítanának ránk. Bailey mindig is impulzív alkat volt.

– Mindenki jól kijön Casey-vel – feleli apa. – Rendes fickó.

– Az jó.

Nem akartam fátyolos hangon válaszolni, de apa fájdalmas pillantást vet rám.

– Sajnálom, ami veletek történt – mondja. – Azt hittem, Scott is rendes fickó.

– Az volt – felelem halkan. – Gondolom, még mindig az. – Lenyelem a torkomon akadt gombócot, és erőltetett könnyedséggel hozzáteszem: – Az ember nem maga választja meg, kibe szeret bele, nem igaz?

Apa megköszörüli a torkát.

– De igen.

Egy ideig hagyjuk, hogy ez a mondat közöttünk lógjon a levegőben.

A szüleim a húszas éveik elején jártak, és éppen Európában utazgattak, amikor találkoztak. Reménytelenül egymásba szerettek, majd amikor apának lejárt a vízuma, anya odaköltözött hozzá az arizonai Phoenixbe, hogy együtt lehessenek. Egy éven belül összeházasodtak, én pedig már úton is voltam.

Túl fiatalon és túl gyorsan kerültek össze. Apa legalábbis így jellemezte a a kapcsolatukat, amikor sértett tinédzserként annak próbáltam a mélyére ásni, miért csavarta el a fejét olyan könnyen egy másik nő, egy professzor az Arizonai Egyetemen, ahol apa kertészként dolgozott.

Sosem értettem, hogy egy olyan nő, mint Sheryl, hogyan volt képes beleszeretni egy olyan emberbe, mint az apám, Sheryl ugyanis kilenc évvel idősebb és jóval bölcsebb nála. A vonzalom részét megértem, mivel apám tárgyilagosan nézve elég szexi volt. Sheryl akkoriban gyakran a kertben itta meg a kávéját, hogy beszélgethessen vele.

Azt viszont jóval nehezebb megérteni, hogyan fordulhatott a kertész meg az akadémikus viszonya olyan komolyra, hogy hajlandók legyenek porig rombolni a férfi feleségének meg a gyerekének az életét.

Amikor ugyanis Sheryl teherbe esett Bailey-vel, apa őket választotta helyettünk. Sheryl meggyőzte őt, hogy költözzenek Indiana államba, mert akkor közelebb lehetnek az ő családjához, és talált egy állást a bloomingtoni egyetemen. Az én összetört szívű anyám pedig hazavitt engem az Egyesült Királyságba, miközben Bailey az apám mellett nőhetett fel.

Ez a kiruccanás nem mentes az érzelmi bonyodalmaktól.

Biztosan elszundítottam, mert a kétórányi autóút egy szemvillanás alatt elröppent. Apa ébreszt fel.

– Most érünk be a városba – mondja. – Gondoltam, látni akarod.

Szúr a szemem a fáradtságtól, de kikémlelek az ablakon. Egy hosszú, egyenes úton gyorséttermek és étteremláncok előtt süvítünk el: Taco Bell, KFC, Hardee’s, Wendy’s. Elhaladunk egy kocsimosó meg egy szerviz mellett, aztán az út egy lakónegyedbe torkollik, ahol pár száz méterenként követik egymást a kereszteződések. Némelyik ház kétszintes, oromzatos manzárdablakokkal, vörös cseréptetővel meg szuterénnel, amelynek az ablakai a szépen nyírt gyepre néznek. De vannak földszintes villák is, amelyeknek a fehér faburkolatát élénk színekre, lime-zöldre vagy búzavirágkékre festett ablaktáblák dobják fel. Felhajtunk egy kis dombra, majd a túloldalán folytatjuk az utunkat, ahol még több hasonló házat látunk, aztán apa közli, hogy beértünk a „történelmi belvárosba”.

Egy hatalmas tér közepén áll a bíróság és egy magas óratorony. Az épület fehéren ragyog a lemenő nap fényében, és miközben apa megkerüli, több dór oszlop jelenik meg előttünk.

– Az ott a Hoosier Nemzeti Park a távolban – mondja apa, amikor elhagyjuk a városközpontot, és egy újabb lakónegyed felé közelítünk, ahol sok háznak a teraszáról piros-fehér-kék zászló lóg. Csak egy héttel maradtam le a július negyedikei ünnepségről.

– Bailey meg Casey errefelé lakik – teszi hozzá apa a fejével az ablak felé biccentve.

Az út szélén egy táblán az áll: Wetherill-farm – Szedd magad!, és egy nyíl arrafelé mutat, amerre megyünk.

– A tiétek? – kérdezem.

– Aha. – Büszkén bólint.

A fekete szegélyű, fehérrel kitöltött dőlt betűk alá zöldségeket meg gyümölcsöket festettek fel. Mielőtt továbbhajtunk, őszibarackot, almát, sütőtököt és görögdinnyét veszek észre a táblán.

– Görögdinnyétek is van?

– Az idén nincs – feleli apa, miközben átkelünk a zubogó folyó felett egy régi, rozsdavörösre festett vashídon. – Csak sütőtök halloweenre. Az előző tulaj sárgadinnyét is termesztett, de mi úgy döntöttünk, hogy előbb az orchideák megismerésére szánunk időt. Remélhetőleg nem kerülünk bajba a megtévesztő reklám miatt! – viccelődik.

Anyu dühös lett, amikor elmeséltem neki, hogy apa meg Sheryl vett egy Szedd magad! gazdaságot. Amikor régen Phoenixben éltünk, anya gyümölcsszedő volt egy citrusfarmon, most pedig egy kertészeti központban dolgozik. Mindig szeretett szabad levegőn lenni és a növényekkel foglalkozni, bár maga a munka nem rejt magában sok kihívást.

Egyszer elárulta, hogy úgy érezte, apa megforgatta benne a kést, amikor nem egyszerűen egy másik nőért hagyta el, hanem egy professzorért. Sheryl pedig otthagyta az egyetemet, és gyakorlatilag anya álommunkáját végezte. Nem csoda, hogy anyámnak ez fájt.

Előttünk, a híd másik oldalán egy óriási farm terül el több kilométer hosszan. Egy rövid ideig olyan szántó mellett haladunk, amelyen valami buja, zöld növény nő, aztán apa balra fordul egy földútra.

– Erre van a ház – mondja, és szinte azonnal jobbra kanyarodik egy hosszú, fákkal szegélyezett kocsibejáróra.

A füves szegélyen az iméntivel tökéletesen megegyező Wetherill-farm – Szedd magad! tábla áll. A kocsibejáró itt kettéválik: a bal oldali út egy fekete fapajtához vezet, amely mögött gyümölcsfák sorakoznak, a jobb oldali végében pedig egy kétszintes, világosszürke deszkákkal burkolt farmház áll. A bal kéz felőli harmadánál nyílik az oromzatos bejárat három hatalmas ablakkal. Jobbra három kisebb, ugyanolyan oromzatos manzárdablak emelkedik ki a szürke palatetőből, alatta hosszú veranda húzódik. A ház előtti rózsaágyás hemzseg a rózsaszínes-narancssárgás virágoktól, és három kőlépcső vezet az éjkékre festett ajtóhoz.

Az ajtó kinyílik, amikor apa leállítja a motort. A kilincs után nyúlok, és kiszállok a kocsiból, hogy üdvözöljem Sherylt.

– Wren! Isten hozott! – kiáltja, miközben lejön a lépcsőn.

Egyszer láttam, hogy Sheryl szeme rémülten elkerekedett, mert talált egy kósza ősz hajszálat a dús, étcsokiszínű fürtjeiben, és annak idején sosem hagyta el a házat smink nélkül. Az elmúlt néhány évben azonban természetesebbé vált. A hosszú, fényes loknijai helyett rövid, ősz bubifrizurát visel, és egy csepp kozmetikumot sem tesz az arcára – még az állandó szilvarózsaszín rúzsáról is lemondott.

A személyisége viszont biztosan nem változott. Nyilván még mindig olyan merész és önfejű, mint régen, és látom abból, ahogy lejön a lépcsőn, hogy még mindig fontoskodva jár-kel. Ám a cseppet sem hízelgő leírás ellenére nincs vele bajom. Több szempontból is tisztelem, és a barátaim előtt gyakran lendületesnek nevezem, bár ettől mindig úgy érzem, hogy elárulom anyát. Egész jól kijövünk, de évekig tartott, mire eljutottunk idáig, és a kapcsolatunk messze nem tökéletes.

– Szia, Sheryl! – Megölelem, de csak futólag, mert nem szereti, ha az emberek belépnek a személyes terébe.

A maga százhetvenöt centijével tíz centivel magasabb nálam, és mindig irigylésre méltóan formásabb, teltebb keblű volt, sőt még most is az. Apa azt mondta, hogy amióta otthagyta az egyetemet, sokat süt, ami megmosolyogtat, mert korábban mindig apa végezte a munka oroszlánrészét a konyhában. Soha nem tudtam volna elképzelni Sherylt vidéki háziasszonyként, de most, ahogy itt áll előttem, egészen valószerű a kép.

– Milyen szép ház! – jegyzem meg.

Sheryl ragyogóan rám mosolyog, a kezét csípőre teszi, aztán felnéz az emeletre.

– Nagyon szeretjük. Gyere, nézz szét idebent! Vagy előbb körbevezesselek az orchideák között? Nem, gyere be! – dönti el, mielőtt apa vagy én egyetlen szót is közbeszólhatnánk.– Biztosan kimerültél.

A ház belülről nagyon hagyománykövető: a falakon a zöld, a szürke meg a kék visszafogott árnyalatai váltakoznak, egyes részeket pedig, mint az ablakkereteket, a mennyezetpárkányt és a korlátoszlopot fehérrel emelték ki. A bútorokat nagyrészt felismerem az előző házukból: antik darabok, amelyeket Sheryl a szüleitől örökölt a haláluk után. A sötét, fényezett fapadlót helyenként kopott szőnyegek törik meg, egyedül a konyhát burkolták le csempével. A házban fahéjillat terjeng.

– Fahéjas baracktorta – jelenti be Sheryl büszkén, amikor szemügyre veszem a pultra kitett finomságot. – Kifejezetten neked készítettem.

– Ó, köszönöm! – felelem meghatva.

A farmot a következő hétvégén megnyitják a barackszedők előtt. Az alma és a körte később érik be.

– Megkóstolod most, vagy előbb szeretnél felmenni az emeletre? – kérdezi. – Vigyük fel előbb a csomagjaidat az emeletre! Nézd meg a hálószobádat!

Mielőtt válaszolhatnék, eltűnik a folyosón. Apával egymásra mosolygunk, és követjük Sherylt.

Mostanában többé-kevésbé képes vagyok kezelni Sheryl főnökösködését, de volt idő, amikor nem voltam ennyire nyugodt. Fiatalabb koromban folyton feszegettem a Sheryl által meghúzott határokat, és próbáltam kiterjeszteni az uralmamat olyan területekre, amelyeket ő már korábban magának követelt. Mindez persze senkinek nem volt kellemes.

Azóta megtanultam, hogy jobb nem hadakozni vele, és egyértelműen igyekezni fogok az ő szabályai szerint játszani a következő két hétben.

Isten a tudója, hogy most aztán tényleg nincs szükségem több stresszre az életemben.

2. fejezet

Másnap reggel korán felébredek, miután csodával határos módon átaludtam az éjszakát. Sikerült nagyjából este tízig fennmaradnom, mielőtt rázuhantam a franciaágyra, ami olyan puha és ruganyos, mint egy pillecukor. Sheryl meg apa még az előző házuk vendégszobájából hozták át.

Régen Bloomingtonban éltek, abban a helyes, életteli egyetemvárosban, ahová nem sokkal Bailey születése előtt költöztek. Bloomington innen egy óra kocsival, pont félúton van Indianapolis felé. Egy rendezett saroktelken álló, krémszínű téglaházban laktak egy fás, zöld elővárosban.

Egyszer meglátogattam őket ősszel, és a lélegzetem is elállt az utcákat szegélyező fák színeitől.

Indianában az a legkülönlegesebb, hogy télen nagyon hideg van, nyáron nagyon meleg, a nagy hőmérséklet-különbség miatt pedig az ősz az évszakok királynője. Szívesen visszatérnék az évnek abban a szakában, de most éppen tombol a nyár.

Halványsárga fény szűrődik be a két manzárdablak fehér zsaluja alatt, és amikor az éjjeliszekrényen álló órára pillantok, látom, hogy még nincs hét.

Itt is fahéjillat tölti be a levegőt, habár annak a szintetikus formája, és az egyik ablakpárkányra kitett potpourriból száll fel. Szeretem ezt az illatot, az amerikai bevásárlóközpontokra és lakberendezési áruházakra emlékeztet: meleg és szívélyes.

Anya mindig azt mondta, hogy Phoenixnek narancsvirágillata van. Állította, hogy az járja át a sivatag levegőjét.

Még csak hatéves voltam, amikor az Egyesült Királyságba költöztünk, úgyhogy elég homályosak az emlékeim Phoenixről. Emlékszem a három magas, kövér kaktuszra a hátsó kertünkben, a kiépített városi strandra, ahol vízpermetezőket állítottak a homokra, mert olyan forró volt, hogy nem lehetett végigmenni rajta, a helyi úszómedence vizébe pedig annyi klórt tettek, hogy zöld lett tőle a hajam. Emlékszem, hogy a szél sivatagi homokot fújt végig az utcákon, és a Camelback-hegy a láthatárba olvadt a messzi villák mögött. Emlékszem a Grand Canyon hatalmas, színes rétegeire, a tiszta zöld vízre meg a Powell-tó szélén húzódó szikla sima peremére. Emlékszem az apró kolibrikre, amelyek úgy verdestek a szárnyukkal, mint a pillangók, meg a prérikutyákra, amelyeket mindig megpróbáltam kézből etetni, bár sikertelenül. És arra is emlékszem, hogy apa betakart esténként, és a kismadarának hívott. Még kis koromban találta ki ezt a becenevet, de már nagyon régen nem használja.

A vitákra is emlékszem. A kiabálásokra. A kibuggyanó könnyekre. Emlékszem a barázdákra apám arcán, amikor búcsúzóul megpuszilt, és utoljára lépett ki a bejárati ajtón.

Az ilyen képeket kizárom az elmémből, mert vannak dolgok, amiket jobb lenne elfelejteni.

Éppen reggelizünk, amikor Bailey minden bejelentés vagy meghívás nélkül betoppan. Belép a bejárati ajtón, és már a folyosón jár, mire rájövünk, hogy a házban van.

– Hahó! – kiáltja, mintha a Happy Days című sorozat Fonz nevű szereplőjének a magasabb, formásabb, csinosabb változata lenne. Szakasztott mása Sherylnek, nekem pedig a szöges ellentétem.

Felállok az asztaltól, ő pedig szinte azonnal rám veti magát. Munkához öltözött: rövid fekete szoknyát visel fehér rövid ujjú, épp csak a vállát eltakaró blúzzal, és ilang-ilang parfüm illata árad belőle.

– Annyira örülök, hogy látlak! – kiáltja, és egy pillanatig olyan erősen ölel, hogy kipréseli belőlem a szuszt.

– Én is – felelem.

Apánk ragyogóan rám mosolyog, bár a gödröcskéit elrejti a borostája. Bailey szeme óriási, és olyan csodálatosan kifejező, hogy fiatal korában kiérdemelte vele a Boo becenevet.

– Milyen utad volt? És hogy vagy? – kérdezi Bailey, miközben hátrasöpri a válla felett a fényes, gesztenyebarna tincseit.

Tinédzserkorában majdnem derékig érő, hullámos fürtökben viselte a haját, de amikor a legutóbb láttam, épp csak az álláig ért.

Nekem egész életemben ugyanilyen szögegyenes, szürkésbarna hajam volt. Nem lehet se gesztenyebarnának, se csokibarnának nevezni, leginkább egérszínű.

– Jó és jól – felelem. – És te? Hogy van Casey? – A görcsbe ránduló gyomrom arra emlékeztet, hogy én nem fogok egyhamar a nyomdokaiba lépni az oltár felé vezető úton.

– Remekül. Figyelj, arra gondoltam, hogy volna kedved ma velem vacsorázni?

Apára és Sherylre pillantok.

– Ti nem jöttök – fordul Bailey a homlokát ráncolva apához, ő ugyanis éppen bólintani készülne, de a feje megáll a mozdulat közben. A féltestvérem felnevet apa csalódott arckifejezését látva. – Azt akarom, hogy a nővérem csak az enyém legyen. Péntek este van. Arra gondoltam, hogy felkereshetnénk a Dirköt.

– Gondolom, a Dirk egy bár, nem egy ember. – Gyors pillantást vetek apára, hogy lássam, nem haragszik-e a kirekesztés miatt, ő azonban jóindulatúan megvonja a vállát Sheryl felé.

– Mindkettő. Dirk a Dirk nevű bár tulaja. Egy kicsit hasonlít arra a helyre, ahol a legutóbb voltunk Bloomingtonban. Emlékszel arra az éjszakára?

Nagyon is jól emlékszem rá. Öt éve történt: Bailey huszonkét éves volt, én huszonnyolc, és mindketten alaposan leittuk magunkat. Az volt a legjobb közös esténk. Akkor érzetem először, hogy a testvéri kapcsolaton túl akár barátok is lehetnénk.

Nem mintha korábban nem jöttünk volna ki egymással, de amikor tinédzser voltam, ő pedig idegesítő kiskölyök, aki folyton apa körül rohangált, nehezebb volt.

Sajnos azon az utolsó átmulatott éjszakán találkoztunk utoljára személyesen. Bailey nem sokkal utána átköltözött a nyugati partra.

– Hétre érted jövök.

– Nektek így megfelel? – kérdezem apától, miközben az jár a fejemben, hogy vajon tudjuk-e folytatni Bailey-vel onnan, ahol a legutóbb abbahagytuk.

A gondolat némi optimizmussal tölt el, de a kétségek gyorsan elfojtják. Olyan sok minden történt az elmúlt öt évben! Már az elmúlt öt hónapban is… Valójában alig ismerem a féltestvéremet, és ő sem tud rólam valami sokat.

– Nekünk jó – feleli apa. – Rengeteg időnk lesz még beszélgetni.

– Nem tudom, meddig fogom bírni – figyelmeztetem Bailey-t. – Nem szoktam még át erre az időzónára.

Ha arra számít, hogy én leszek a buli lelke, nagyot fog csalódni.

– Persze, persze – legyint Bailey, aztán az órájára pillant. – Mennem kell. Elkések a munkából. Akkor később találkozunk.

– Szia!

Bailey ad egy-egy puszit a szüleinek, aztán elsüvít, mint a szélvész.

A féltestvérem pontban hétkor jön értem.

– Remekül nézel ki! – kiáltja.

Passzos, térdig érő, ujjatlan fekete ruhát vettem fel, amelynek a V alakú dekoltázsát fehér gyöngyökkel rakták ki. Otthon ilyesmiben szoktam szórakozni menni, de most, hogy Bailey-re pillantok, aki farmerszoknyára és fehér pólóra cserélte a munkaruháját, úgy érzem, túlságosan kiöltöztem.

– Te is. De tuti, hogy jó lesz ez a ruha? – kérdezem bizonytalanul.

– Tökéletes – nyugtat meg határozottan. – Gyere, péntek esténként általában elég sokan vannak. Menjünk!

A Dirk a város főterének nyugati oldalán áll egy háromszintes, lapos tetejű, praktikus kinézetű épület alagsorában. Az egyszerű vörös téglahomlokzat egységességét hatalmas, szögletes, fekete ablakkeretek törik meg. Amikor belépünk az épületbe, épp a Black Keys Fever című számának a riffje üvölt, és miközben lemegyünk a lépcsőn, majd belépünk a helyszínre, egyre hangosabbá válik. A tégláig lecsupaszított falakon rockbandák bekeretezett poszterei lógnak a Rolling Stonestól a Kings of Leonig.

Egy kicsit olcsónak meg piszkosnak tűnik a hely, de nekem bejön, és amikor a Fever az Arctic Monkeys R U Mine? című számába hajlik át, még jobban fellelkesülök.

Talán nem látszik rajtam, de a szívem mélyen rocker vagyok. Scottot nem igazán érdekelte a zene, ha választhatott, inkább a tévét kapcsolta be, mint a rádiót. Kíváncsi vagyok, Nadine mit szeret jobban.

Nem. Ma este nem akarok Scottra és Nadine-ra gondolni. Kétlem, hogy én egy pillanatra is az eszükbe jutok.

– Mit iszunk? – kérdezi Bailey, amikor odaérünk a bárpulthoz, és hunyorogva nézzük a fal előtt a tömények sorát.

Felkapom a pultra dobott étlapot, és elhatározom, hogy remekül fogom érezni magam. A laminált lap ragacsos, és különféle hamburgerek, hot dogok, sültkrumplik meg nachosok szerepelnek rajta. Megfordítom, a koktélokat keresem, de a másik oldala üres.

Buta vagyok. Ez nem  koktélozós hely.

Megjelenik előttünk a pultos. Fültágító van a fülében, a szőke haja pedig annyira megritkult, hogy látszik a koponyája. Nem mosolyog, meg se szólal, csak lecsap két papíralátétet elénk a pultra, aztán biccent Bailey-nek.

– Szia, Dirk! – kiált fel a féltestvérem vidáman. A férfi arckifejezése változatlan. Bailey rám pillant. – Rumos kóla?

– Jó lesz.

Dirk munkához lát, a féltesóm pedig a fülembe nevet.

– Tök szemét, de ez hozzátartozik a bájához. Akkor is elérem, hogy rám mosolyogjon, ha belehalok!

Hiszek neki.

– Foglalsz asztalt? Én hozom a piákat.

Több szempár is követ, miközben átkanyargok a termen, amitől máris megbánom, hogy ezt a szerkót vettem fel. Bárcsak szólt volna Bailey, hogy öltözzek át! Ő sokkal könnyebben mozog társaságban, mint én, őt egyáltalán nem zavarná, hogy túlságosan kicsípte magát. Ez is egyike annak a számtalan dolognak, amelyben különbözünk.

Leülök az egyik asztalhoz négy őszülő, motoros fickó meg három középkorú, baseballsapkás pasas közé, akiknek a pólója a színskála valamelyik alapszínében virít. Úgy tűnik, Bailey meg én vagyunk itt a legfiatalabbak, és az egyedüli nők, de nem látszik rajta, hogy őt ez zavarná.

– Egészségünkre! – mondja, amikor leül mellém.

– Egészség! És sok boldogságot nektek!

Túlzottan lelkesen beszélek, hogy kompenzáljam a bizonytalanságomat, de ő ezt nem veszi észre.

Felnevet.

– Anya még mindig dühös, amiért megfosztottam az egyetlen lehetőségétől, hogy az örömanya szerepében tetszelegjen. De legalább előre szóltam, még ha csak egy héttel is.

– Volt valami oka a nagy sietségnek? – kérdezem habozva.

– Nem – feleli. Rájön, mire próbáltam utalni. – Csak minden cécó nélkül akartunk egybekelni. A munkahelyemen eleget kapok a felhajtásból.

Bailey rendezvényszervező.

– Milyen a munka? Ugyanott dolgozol, ahol Casey, igaz?

– Aha, a golfklubban. – Hátrabök a hüvelykujjával a válla felett. – A város szélén van, tíz perc kocsival.

Casey profi golfozó. Kaliforniában találkoztak Bailey-vel. Casey egy olyan versenyen vett részt, amelynek a megszervezésében a féltestvérem is segédkezett. Sosem került be a nagyok közé, most pedig edző lett. Állást ajánlottak neki a szülővárosában, ahol a szülei meg az öccse él, ő pedig nagyon örült, hogy visszatérhet a gyökereihez.

– És szereted a munkádat? – kérdezem.

Vállat von.

– Tűrhető. Három esküvőt és két nyugdíjazási partit szerveztem eddig, de nem valami változatos. Aggódom, hogy karácsonyra szétunom az agyamat, és akkor nem tudom, mit kezdek magammal. Ha Casey meg a szülei tervei szerint alakulnak a dolgok, addigra bekapom a legyet.

– És te ezt akarod?

– Dehogyis! Még túl fiatal vagyok hozzá. – A szeme pont olyan lesz, mint a kis Boonak a Szörny Rt.-ből, amitől kitör belőlem a nevetés.

– Hány éves Casey? – Bailey huszonhét, de hallottam, hogy a férje valamivel idősebb.

– Harmincnégy. Már megette a kenyere javát – ugrat pontosan tudva, hogy nálam csak egy évvel idősebb.

– Hé! – kiáltok fel. Az ujjamat az italomba dugom, és lefröcskölöm vele.

Bailey visítva nevet, amitől a mellkasomat bizsergető öröm járja át. Talán mégis folytathatjuk ott, ahol abbahagytuk…

És csakugyan, minél tovább ücsörgünk és iszogatunk együtt, annál vidámabb és nyugodtabb leszek. Tényleg szükségem volt arra, hogy elszakadjak mindattól, ami otthon zajlik, de annak is örülök, hogy lehetőségem nyílt közelebb kerülni a féltesómhoz. Ha Scott itt lenne, nehezebben menne.

Eszünk egy-egy hambit, aztán leöblítjük egy újabb pohár piával, majd Bailey kimegy a mosdóba, én pedig visszamegyek a pulthoz a harmadik körért.

Vagy ez már a negyedik kör? Elveszítettem a fonalat.

A hangszórókból az Ain’t No Rest for the Wicked üvölt a Cage the Elephanttól, és majdnem énekelni kezdek, mert imádom ezt a dalt, aztán amikor felcsendül az Edge of Seventeen Stevie Nickstől, már esélyem sincs visszafogni magam.

Dirk átadja az italokat, én pedig megesküdnék, hogy felvonja a szemöldökét, amikor ragyogó mosolyt villantok rá. A szemem sarkából látom, hogy két magas, vállas férfi lép be az ajtón, de minden figyelmemet annak szentelem, hogy ne öntsem ki az italunkat, miközben visszakanyargok az asztalunkhoz. Mire leülök, és végigpillantok a termen, ők már hátat fordítottak nekem.

A jobb oldali, bozontos barna hajú fickó kopott kék farmert meg szürke pólót visel, és valamivel termetesebb a bal oldalinál széltében és hosszában is. A barátjának hanyagul kócos, sötétszőke haja van, fekete farmert és sivatagi bakancsot visel kockás inggel, amelynek az ujját a könyökéig felhajtotta. Az egyik kezét a barátja vállára teszi.

– Wren?

Amikor felnézek, látom, hogy egy másik férfi lép az asztalunkhoz.

– Casey! – ismerem fel megkésve, és talpra ugrom.

Természetesen már láttam róla fotókat, de a szálegyenes fekete haja akkor hosszabb volt, és azóta leborotválta a bajuszát.

– Úgy örülök, hogy végre megismerhetlek! – lelkendezik Casey, és hevesen átölel.

– Én is!

– Case! – kiált fel Bailey, amikor visszaér, és átkarolja a férjét.

Casey alig néhány centivel magasabb nála.

Felnevet, megsimogatja a felesége hátát. Az arca kipirul, mire Bailey elengedi, és visszahuppan a székére. Casey sokkal összeszedettebb mozdulattal húz ki magának egy széket.

– Kérsz valamit, Casey? Hozhatok neked egy italt? – Próbálok úgy beszélni, mintha józan lennék, de nem sikerül.

– Nem, nem, majd én odamegyek a pulthoz. – Ellöki a széket az asztaltól, aztán megáll. – Ti kértek valamit?

– Nekünk mindenünk megvan – feleli Bailey, felemeli a teli poharát, és az enyémhez koccintja, miközben Casey feláll.

– Borzalmas első benyomást tettem az újdonsült férjedre – suttogom, bár nem olyan halkan, mint akartam.

– Egyáltalán nem! Imádni fog téged. Máris imád. A tesóm vagy. És szeret engem. Nagyon-nagyon.

– Látszik.

– Én is szeretem őt. – Megfontoltan és lassan ejti ki a szavakat.

– Nagyon szerethető alaknak tűnik – helyeselek.

– Még csak most találkoztál vele! – Bailey az asztalra csap, és vádlón néz rám. Egy pillanattal később azonban ellazulnak a szigorú arcvonásai, és bölcsen bólint. – De igazad van. Nagyon-nagyon szerethető.

– Ezt örömmel hallom – közli Casey, miközben visszaül.

Bailey-vel mindketten elképedve bámulunk rá.

– Hogy sikerült ilyen gyorsan kikérned az italodat? – kérdezi, miközben Casey meghúzza a sörét.

– Dirk már előkészítette nekem a pultnál – feleli a férfi cuppogva.

– De hát Dirk tök szemét! – jelenti ki Bailey őszinte zavarodottsággal.

Casey felnevet, és megrázza a fejét.

– Á, igazából jó fej! Már ezer éve ismerem. Ebben a bárban rúgtam be először törvényesen. Dirk hazavitt kocsival, hogy ne egy árokban kössek ki.

– Én ezt a sztorit miért nem hallottam még soha? – kérdezi Bailey a homlokát ráncolva.

– Nem tudom – vonja meg a vállát Casey.

– Azt hittem, utálod ezt a helyet.

– Nem utálom, de nem akarok minden második hétvégén itt lógni.

– Mindenhol jobb, mint a golfklubban – feleli Bailey kifejezéstelen hangon.

A szemem oda-vissza cikázik közöttük a beszélgetésük alatt, de a féltesóm észbe kap, hogy én is jelen vagyok, és derűsen rám mosolyog.

– Na mindegy! – kiált fel. – Wrennek tetszik ez a hely. Ugye, Wren?

– Igen. Tök jó a zene.

A két fickó a bárpulttól időközben a biliárdasztalhoz ment. Bailey észreveszi, hová kalandozik el a figyelmem, ezért hátrapillant a válla felett, és alaposan megnézi őket. Aztán visszafordul felém, pimaszul rám vigyorog, és felvonja az egyik szemöldökét.

– Mi van? – kérdezem.

– Hogy érted azt, hogy mi van?

– Hogy érted azt, hogy hogy értem azt, hogy mi van?

Kitör belőle a nevetés.

– Hogy vagy képes végigmondani ezt a kérdést anélkül, hogy beletörne a nyelved?

– Hat év előnyöm van a részeg szövegelés tökélyre fejlesztésében.

– A részeg szövegelés tökélyre fejlesztésében… – ismétli affektálva, brit kiejtéssel. Nem vagyok biztos benne, hogy szándékosan selypeg, de nagyon mulatságos.

Casey álmélkodva figyeli a spicces röhögésünket.

– Bocs, Casey! – mondom, amikor többé-kevésbé mindketten lenyugodunk. – Nagyon le vagy maradva. Szerintem le kéne döntened egy tequilát vagy valami hasonlót.

– Gondoltam, hazaviszlek titeket. A parkolóban hagytad az autódat, ugye? – kérdezi Bailey-től.

– Case, ne! – kiáltja Bailey. – Haza tudunk sétálni.

– Ugyan már, Casey! – mondom hízelkedve. – Igyál velünk egy kicsit! Hónapok óta nem mulattam ilyen jól.

– Ó! – Bailey láthatóan örül a kijelentésemnek.

– Így igaz!

Az italába vigyorog, eszébe se jut a fájdalmas háttere annak, miért nem szórakoztam jól az utóbbi időben.

Semmit nem kérdezett Scottról. Beszéltünk a munkáról, a szüleinkről meg olyan könnyed témákról, mint a zene és a filmek, de a volt vőlegényemet még csak meg sem említettük.

Valószínűleg jobb is így. Ma este egyébként sem akarok Scottról beszélni, sőt abban sem vagyok biztos, hogy egyáltalán bármit mondani akarok róla a féltestvéremnek. Bailey meg Casey között nyilván jól alakulnak a dolgok, én pedig egyáltalán nem akarom letörni a hangulatot.

Mostanra érkezett még néhány nő és fiatal, beleértve pár előkelően öltözött srácot pasztellszínű pólóingben, de az a két férfi a biliárdasztalnál így is kiemelkedik a tömegből. A magasabbik, aki éppen felénk fordul, zordan jóképű, és bár ezt a kifejezést szerintem még soha életemben nem használtam emberi lényre, valahogy az ő esetében hátborzongatóan ideillőnek érzem. Alaposan lebarnult, a homloka széles, az állkapcsáról pedig látszik, hogy erős, hiába takarja dús, sötét borosta. Olyan, mintha egy férfimodell és egy ősember keveréke lenne.

A sötétszőke barátja a sárga-fekete kockás ingben még mindig hátat fordít nekünk.

Megjelenik a látóteremben Bailey jobbra-balra rángatózó feje, lenyűgözően bemutatva a Walk Like an Egyptian táncmozdulatát.

– Föld hívja Wrent! – Hátrapillant a válla felett, aztán vigyorogva rám néz.

– Bocs! – szabadkozom az italom után nyúlva.

– Valaki folyton elkalandozik – trillázza. – Vagy ez a valaki talán kalandot keres?

Félrenyelem az italomat.

– Az ott Jonas, igaz? – Bailey jelentőségteljesen a modell-ősember felé pillant, aztán Casey-re, ő pedig bólint. – Ha kalandot keresel, ő állítólag jó választás – teszi hozzá.

– Bailey! – szól rá Casey némileg korholó hangon.

– Ugyan már! – feleli Bailey, és a férje karjára csap. – Amikor a legutóbb itt láttuk, azt mondtad, a fél várossal lefeküdt.

– Az azért túlzás – tiltakozik Casey. – De nem hiszem, hogy a nővéred szeretné, ha ő is a többi trófea mellé kerülne.

Rám néz megerősítésért.

– Köszi, de jelenleg egyáltalán nem szeretnék senki trófeája lenni.

Még abban sem vagyok biztos, hogy tetszik a férfi.

Ha józan lennék, tudnám.

– És ki a haverja? – kérdezi Bailey Casey-től.

– Megtennéd, hogy nem bámulod őket úgy? – ripakodik rá a férje komolyan.

Bailey gúnyosan rám vigyorog, de engedelmeskedik. Félig kitakarja előlem a kilátást, így legalább nem annyira feltűnő, amikor mögé pillantok.

– Az ott Anders – válaszolja meg Casey a kérdést. – És nem barátok, hanem testvérek.

– Case mindenkit ismer ebben a városban – súgja oda nekem Bailey.

– Csak látásból – helyesbít Casey. – Azért nem vagyunk beszélő viszonyban. Anders egy évvel felettem járt iskolába. Jonas néhány évvel idősebb nála.

Vagyis nagyjából harmincöt és harminchét évesek.

– Helyiek? – érdeklődöm. – Olyan skandináv hangzású nevük van.

– A családjukban már generációk óta mindenkinek svéd neve van. Nagyon komolyan veszik a származásukat. A Fredrickson-farm már vagy kétszáz éve apáról fiúra száll. – A hangjából némi tisztelet cseng.

– Farmerek? – kérdezem.

– Jonas az – feleli Casey. – A szüleik is. Anders viszont Indyben lakik. – Indianapolist becézik így. – Amikor legutóbb hallottam felőle, az IndyCar csapatában dolgozott, ami elég király.

Ebben igaza van. Apa meg Sheryl egyszer elvitt minket Bailey-vel az Indy 500-ra, ami egy nyolcszáz kilométeres autóverseny egy ovális pályán. A hirdetések szerint ez a leglátványosabb verseny, és része az autósportok tripla koronájának a monacói nagydíjjal meg a Le Mans-i huszonnégy órás autóversennyel együtt. Amikor egyszer régen apa bejelentette, hogy szerzett jegyeket a versenyre, elég unalmasnak hittem. Amikor viszont már ott voltam, magával ragadott az esemény nagy oktánszámú izgalma.

– Már ezer éve nem láttam Anderst – folytatja Casey. – Csak annyit hallottam, hogy évekkel ezelőtt elveszítette a feleségét.

– Mi történt vele? – kérdezi Bailey.

– Azt hiszem, autóbalesethez van köze a dolognak – feleli Casey.

Abban a pillanatban Anders megkerüli az asztalt, és pont velem szemben megáll.

A torkomban akad a lélegzetem.

A bátyjával ellentétben benne semmi ősemberes nincs. Az arca frissen borotvált, a bőrét aranyszínűre barnította a nap, a szemöldöke pedig ívelt. Fekete-mustársárga kockás inget visel a kopott fekete pólója fölött, és amikor a biliárdasztal fölé hajol, hogy felkészüljön a lökésre, a „könnyed lazaság” kifejezés jut eszembe. A sötétszőke hajából pár tincs a szemébe hull, de nem söpri félre, mielőtt lök. Hallom, hogy a golyó egyenesen a lyukba gurul, Anders pedig egy századmásodperccel később felemeli a pillantását, és rám néz.

A levegő a tüdőmben reked, mert miközben Anders lassan felegyenesedik, a tekintetünk egymásba fonódik a zsúfolt termen át. Zakatol a szívem, és a heves kalapálás minden másodperccel dübörgéssé válik, a hangja visszaverődik a bordakosaramról. Aztán összevonja a szemöldökét, megtöri a szemkontaktust, és beletúr a hajába.

A vér az arcomba tolul, és az italom után nyúlok, érzem, hogy elszorul a torkom. Szerencsére Bailey-t leköti a Casey-vel való beszélgetés, és nem veszi észre, mennyire szakadozottan kapkodom a levegőt.

Anders nem néz újra felém, legalábbis nem veszem észre. Én viszont érzem, hogy újra meg újra magára vonja a figyelmemet, és képtelen vagyok nem engedelmeskedni ennek a megmagyarázhatatlan kényszernek.

Végül csak úgy tudom elvonni róla a tekintetemet, hogy egy kicsit arrébb húzom a székemet, így Bailey teljes egészében eltakarja őt előlem.

{*} A wren szó angolul ökörszemet jelent, a robin vörösbegyet. – A szerk.