A fordítás alapjául szolgáló kiadás

Konstantin Bondarenko: The Joker

The True Story of Volodymyr Zelensky’s Rise to Political Power

© Konsztantyin Bondarenko, 2025

A szerző fenntartja a jogot a jelenlegi fejlemények szubjektív értékelésére,
és nem állítja, hogy az abszolút igazság kizárólagos birtokosa.
Ez a könyv nem minősül semmilyen különleges információs vagy
pszichológiai művelet termékének, továbbá nem képviseli a „Kreml narratíváját”.
Azok számára, akik hajlamosak fekete macskát keresni a sötét szobában,
jelzem: a keresés hiábavaló.

A mű nemzetközi szerzői jogi védelem alatt áll.

Fordította Orcsik Emese

Lektorálta Seremet Sándor

Borítóterv Kovács János

Hungarian translation © Orcsik Emese, 2026

Magyar kiadás © Hitel Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó Gorácz Anikó

Szerkesztő Gáspár Katalin

Szöveggondozó Virág Gábor

hitelkonyvkiado.hu

ISBN 978-615-7071-43-8

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Előszó helyett

1. Felnőtté válás

2. A színész

3. A Majdan téri forradalom után

4. A nép szolgájától az elnökválasztási győzelemig

5. Az első elnöki lépések

6. Zelenszkij politikai fejlődése

7. Zelenszkij udvari intrikái

8. Nagy felfordulások küszöbén

9. VZ a „VZ” ellen

10. Sic transit gloria mundi

Utószó a második kiadáshoz

Levél az Olvasóhoz

„Az élet olyan, akár a színház: előbb vagy utóbb mindenki eljátssza a maga szerepét.”

Honoré de Balzac

Előszó helyett

Ó, kárhozat! E történet nem másról szól, mint a hanyatlásról: az állami intézmények hanyatlásáról, a nemzetközi kapcsolatrendszer és a globális szervezetek hanyatlásáról, a társadaloméról és egy olyan emberéről, aki valaha pozitív fényben tűnt fel, ám a sors akaratából láthatatlan bábmesterek irányítása alatt olyan terhet vett a vállára, amely messze meghaladta az erejét. Egy színész története, akinek az lett volna a hivatása, hogy örömet szerezzen az embereknek, ám ő más utat választott: a gyász, az önkény és a törvénytelenség útját. Egy ember története, aki úgy határozott, hogy a politikus szerepét nemcsak a képernyőn, de a való életben is eljátssza. Egy kisember története, aki elhitte magáról, hogy különleges és nagy, hogy zseni és Isten kiválasztottja. Egy pusztító története – nem egy alkotóé.

Sokáig próbáltam magamat meggyőzni arról, hogy minden politikusban van legalább egy olyan jó tulajdonság, amellyel képes ellensúlyozni a hibáit és a bűneit. Ezt a tulajdonságot kerestem Volodimir Zelenszkijben is. Győzködtem magam arról, hogy ő volt az, aki átvezette az országot a legnehezebb időkön. Ám egy belső hang így felelt: „De hát éppen ő tett meg mindent azért, hogy ezek a nehéz idők elkerülhetetlenné váljanak.” Én azonban visszavágtam: „Zelenszkij próbálta átalakítani az országot!” Mire a belső hang ezt válaszolta: „Minden ígéretét megszegte. Kóros hazudozónak és populistának bizonyult. Az ő »országátalakítása« pedig a gazdaság, az alkotmány és a fennálló rend teljes szétzilálásához vezetett.” Nem találtam több ellenérvet, amellyel felmenthettem volna a bűnei alól.

Alacsony, karcsú férfi, jellegzetesen rekedtes, mély hanggal, lobbanékony, kiszámíthatatlan természettel és huncut csillogással a szemében. Hangulatingadozásai, gyakori beszédzavara és lassú reakciói, valamint átható tekintete (máskor viszont túlságosan is élénk gesztikulációja és túláradó mimikája) miatt ellenfelei és rosszakarói gyakran vádolták kábítószer-használattal. Politikai szövetségesei azonban hajlamosak voltak szemet hunyni e különös jelenségek felett. Mielőtt politikus lett volna, Zelenszkij a közönség szórakoztatásából élt, humorra és szatírára épített vállalkozást, mielőtt „komoly politikussá” és végül a független Ukrajna hatodik elnökévé vált.

Ő az ukrán elnökök közt az első, aki megmutatta, hogy az országban a törvény nem szab határokat – nála az „akarom” mindig felülírja a „szabad”-ot. Ha úgy érzi, valamilyen lépést meg kell tennie vagy egy döntést meg kell hoznia, kész megszegni a törvényt, megkerülni az alkotmányt, semmibe venni a józan észt, a logikát és a vállalt kötelezettségeket. Egyetlen iránytűje a határtalan akarata.

Számára nem léteznek tekintélyek, csupán partnerek, ellenségek és barátok; de valójában senkit sem tisztel, és senkiben sem bízik. Ritka kivételként talán a legbensőbb köréhez tartozó Andrij Jermak{1}, valamint a külföldi politikusok közül Emmanuel Macron francia köztársasági elnök és Richard Moore, a brit MI6 hírszerzés vezetője említhető. Van, aki ezt vakmerőségnek tartja, mások a belső erő megnyilvánulásaként értelmezik. Ösztönei nyersek, szinte állatiasak. Saját szavai szerint tizenhárom merényletkísérletet élt túl – ám egyetlen esetet sem sikerült bizonyítani.

Volt idő, amikor ő számított a legnépszerűbb politikusnak Európában. A média világszintű romantikus hőssé emelte – olyan elismertséget vívott ki Nyugaton, amilyet kevés ukrán történelmi alak, talán csak Ivan Mazepa{2} ért el. Népszerűsége milliók szemében már-már olyan ikonikus alakokat is elhomályosított, mint Che Guevara. Ám Zelenszkij varázsa már 2023 második felében halványulni kezdett, az Ukrán Fegyveres Erők kudarcai és a nyugati vezetők növekvő kiábrándultsága közepette.

Amikor Oroszország megtámadta Ukrajnát, kevesen emlékeztek Zelenszkij autoriter módszereire, színészi és komikusi múltjára, vagy éppen rabló és korrupt rendszerére. A történelemben mindig akadtak pillanatok, amikor a múlt bűneit és be nem tartott ígéreteit hajlamosak voltak megbocsátani. Ki emlékszik ma már Lengyelország és kormánya vétkeire 1939 végén, a második Lengyel–Litván Köztársaság totalitárius természetére, vagy Józef Piłsudski rendszerének „félfasiszta” vonásaira? Akkoriban Lengyelországot agresszió áldozatának tekintették, akinek szuverenitását és önállóságát a „haladó világ” erkölcsi kötelessége volt megvédeni. Hasonlóképpen kevesen tartják számon, hogy Engelbert Dollfuß osztrák kancellár, aki 1936-ban még Ausztria függetlenségének szimbólumaként jelent meg a nyugati közvéleményben, meggyőződéses fasiszta volt. Halálát, amely egy puccskísérlet során következett be, sokan úgy értékelték, mint az ország függetlenségéért hozott áldozatot.

Volodimir Zelenszkij, e könyv főszereplője, a politika posztmodern és hipermodern korszakának szülötte – annak a kornak, amelyet az egypólusú világrend összeomlása és a globális elit legitimitásának válsága jellemez. Szerepét csak e folyamatok prizmáján keresztül lehet igazán megérteni.

Julia Didier filozófiai szótára{3} a posztmodernizmust „a kortárs kultúra félig misztikus, marginális jelenségeként” írja le, amelyet az elvek és a koherencia felbomlása, a kulturális hagyományok tudattalan és parodisztikus kritikája, az esztétikai fókusz elvesztése, valamint az értelmi kifinomultság elutasítása jellemez. A posztmodern lényege, hogy új problémákat próbál megválaszolni, miközben leegyszerűsíti a múltat. Didier felhívja a figyelmet a „mindennapi pragmatizmus” térnyerésére, a vágyak azonnali kielégítésére irányuló törekvésre, valamint arra, hogy a művészi és gondolati szerkezetalkotás elvei egyre inkább a film, a rádió, a televízió és a számítógépes technológiák világából származnak. Mindezek az elemek egyértelműen jelen vannak a mai ukrán politikában.

„A posztmodern kétségtelenül egy betegség” – állítja Julia Didier. – „Fő ismertetőjegyei közé tartozik az áltárgyilagosság, a nem létező dolgok fetisizálása és a pszicho-analitikai mítoszokra való támaszkodás. A harmónia elavult elvét mindmáig nem váltotta fel egy új, erős, egységesítő erő. Ez a modern társadalom tragédiája. A posztmodern ennek az erőnek a céltalan, szervezetlen keresését jelképezi. A kortárs civilizáció nőies jellegét testesíti meg: az egységtől a sokféleséghez, a technikától a technokráciához, az alapkutatástól az átmeneti elméletekhez való elmozdulást. Befejezett művek helyett csupán látványos kísérletekkel találkozunk, amelyek jövőbeli építőköveket ígérnek. Ez már nem is nőiség, hanem álnövekedés, pszeudo-gyermekkor.”

Ez az ál-gyermekkor jellemzi a társadalmunkat is. Nem sokkal a háború kitörése előtt egy neves ukrán szociológus közölt pszicho-szociológiai vizsgálati eredményeket az ukrán társadalomról egy Nagy-Britanniában kidolgozott módszer alapján. Az eredmények meglepőek voltak: az ukrán társadalom viselkedése, gondolkodása és szemlélete nagyjából egy tizenkét és fél éves serdülő szintjének felelt meg. Ez az éretlenség többek között az elvek kiforratlanságában, a vágyak szükségletek fölé helyezésében, a tekintéllyel szembeni lázadásban, az életcélok tisztázatlanságában, a paternalizmusra való hajlamban és az önállóságtól való félelemben mutatkozott meg. Innen eredeztethetők az ukránok irracionális döntései, az „engedetlenség ünnepei” (mint amilyen a méltóság forradalma) és a Majdan téri tüntetések{4} – amelyek eredménytelenségük ellenére rendkívül fontos tapasztalatot jelentettek az egyéneknek a formálódás éveiben. Innen fakad a divattrendek iránti tömeges rajongás, a világ felszínes érzékelése és a hagyományokhoz való könnyed, laza viszony. Az igazi hit és a valódi értékek csak a felnőtté válással érkeznek meg – ez pedig hosszú és fájdalmas folyamat.

Túl sokat várunk ettől a serdülőtől. Elem Klimov ikonikus filmjében, a Jöjj és lásd! című alkotásban a főszereplő Flera nemcsak felnő, hanem néhány nap alatt meg is öregszik: a gyermekből ősz hajú öregemberré válik, miután szembesül a háború borzalmaival. Ma Ukrajna a világpolitika epicentrumában találja magát, ahol az események volens nolens – akarva-akaratlanul – gyors felnőtté válásra kényszerítik. Martin Heidegger német filozófus ezt úgy írta le, mint az „élet(et) biztonsági háló nélkül, a legnagyobb kockázatok közepette”. Rövid idő alatt fel kellett ismernünk, hogy biztonsági háló nélküli világban élünk. Az egykori remény, miszerint „a Nyugat majd megment bennünket”, többé nem tartható. Olyan valóságban élünk, ahol a régi világ összeomlik, és mindenki magára van utalva. Brüsszeltől, Berlintől vagy Washingtontól várni a jövőnk biztosítását már nem reális elvárás.

Zelenszkij egyszerre vált a posztmodern kor jelképévé és Ukrajna szerepének, helyének újragondolásává az új geopolitikai valóságban, valamint azzá a vezetővé, akinek a legnehezebb időkben kellett kormányoznia az országot. Ő a nagypolitikai játszmák dzsókere – rendkívüli értékű és jelentőségű lap, ugyanakkor a bohóc alakját is magában hordozza. A modern kultúrkörben Joker egy baljós bohóc, aki képregények lapjain jelent meg először, majd a Batmanről szóló televíziós sorozatokban öltött új formát. Vajon puszta véletlen lenne, hogy 2019-ben, alig három hónappal Zelenszkij beiktatása után mutatták be Todd Phillips filmjét, a Jokert – azt a társadalmi thrillert, amely sok tekintetben látnokinak bizonyult Zelenszkij történetére nézve?

Ukrajna jelenlegi elnökéről azonban más művekben is találhatunk példákat. Elég csak felidézni a lengyel történelemíró, Maciej Stryjkowski (Matthias Strycovius) krónikáját, amelyben egy vándorszínészről, Jakob Melsztyńskiről esik szó, aki a 16. században Jézus Krisztusnak nyilvánította magát, és hatalomra tört a mai Nyugat-V területén. Vagy ott van E. T. A. Hoffmann szatirikus kisregénye, a Kis Zaches…

E kötet csak egy történelmi alak szubjektív megítélése. A szerzőnek számos eseményről megvan a maga véleménye, de ezt nem kívánja az olvasóra erőltetni. Mindössze a saját változatát adja közre Zelenszkij életrajzáról. Valószínű, hogy Zelenszkijnek számtalan életrajzírója akad majd: lesznek, akik magasztaló portrékat festenek róla, mások pedig kíméletlen bírálatokat írnak. Mint mindig, az igazság valahol a kettő között húzódik.

Nem állítom, hogy a végső igazságot kínálom. Célom mindössze az, hogy megmutassam a saját nézőpontomat azokról az eseményekről, amelyek az elmúlt években alakították Ukrajnát és a világot. A véletlen úgy hozta, hogy e történések központi alakja Volodimir Zelenszkij, e történet főszereplője: tehetséges színész, államférfi, akinek bár politikusi kvalitásai vitathatók, mégis Ukrajna elnöke, és egyben megtestesíti az ukrán társadalmat a 21. század első negyedében.

1. Felnőtté válás

Amikor egy politikus életrajzát írom, elsősorban a gyermekkora és jellemének kialakulása érdekel. Kik voltak a szülei? Milyen volt a családi környezete? Hogyan zajlott a neveltetése, milyen iskolába járt, milyen gyermekkori hobbijai voltak? Miről álmodott? A pszichológusok jól tudják, hogy az emberi jellem nagyrészt gyermek- és serdülőkorban alakul ki. Sok tulajdonságot a szülőktől öröklünk, ehhez adódik hozzá az a történelmi közeg, amelyben felnövünk, valamint az a táj, város vagy falu, amely a környezetünket meghatározza. Ez a megközelítés túlmutat az unalmas életrajzi sablonon – „született… iskolát végzett… egyetemre ment… megnősült” –, és élő képet ad arról a korról és térről, amelyben nevelkedtünk. Ez a kép számos magyarázatot kínál cselekedeteinkre és döntéseinkre. A francia Annales-iskola is éppen ezt a szemléletet hirdette: egy embert vagy egy történelmi eseményt csakis a kialakulásának környezetében lehet igazán megérteni.

Volodimir Zelenszkij 1978. január 25-én született Krivij Rih városában. A Vízöntő jegyében látta meg a napvilágot, és valóban sok olyan tulajdonságot hordoz, amelyet az asztrológusok régóta ehhez a jegyhez kötnek. A Vízöntő szülötteinek olyan pozitív vonásokat tulajdonítanak, mint az együttérzés, akaraterő, tolerancia, de negatívakat is: ingerlékenységet, rövidlátást, szarkazmust és bosszúvágyat. Figyelemre méltó, hogy Zelenszkij elnökké választása szinte egybeesett az úgynevezett „Vízöntő-korszak” beköszöntével – még ha az asztrológusok és a „New Age” hívei máig vitatkoznak is e korszak pontos kezdetéről. Sokan a Vízöntő korát a világ átalakulásának és egy új világrend hajnalának szimbólumaként értelmezik.

Krivij Rihtől mindössze hetvennyolc kilométerre fekszik Bereszlavka falu, a neves forradalmár, Lev Trockij szülőhelye. Egy ismert író egyszer egy magánbeszélgetésben így fogalmazott: „Figyeld meg: Zelenszkij olyan, mint Trockij, csak műveletlenebb. Trockij = értelem × akaraterő × kalandvágy. Zelenszkij = akaraterő + kalandvágy – értelem.” Sokan észrevették a két alak közi hasonlóságot. Nem véletlen, hogy az üzletemberként és politikusként is ismert Vadim Novinszkij Zelenszkij csapatát több írásában és nyilatkozatában is „új bolsevikoknak” vagy éppen „Marx nélküli bolsevikoknak” nevezte.

Zelenszkij egyidős a francia elnökkel, Emmanuel Macronnal – Macron mindössze harmincöt nappal idősebb nála. Mindketten az 1970-es évek végén született új európai politikusi nemzedék képviselői. 2021-ben a Ukrainian Politics Foundation (a szerző által alapított Ukrán Politika Alapítvány – a szerk.) kiszámította, hogy a világ vezetőinek átlagéletkora 62 év, míg az európai vezetőké 58 év volt. A 437 állam- és kormányfő közül akkor mindössze 61-en születtek 1971 és 1980 között. Így az a jelenség, hogy negyven és ötven év közötti politikusok kerülnek az élre, érthetően nagy figyelmet keltett.

Volodimir Zelenszkij a Brezsnyev-korszak végén született, abban az időszakban, amelyet a kortárs történetírás gyakran a „pangás időszakának” nevez. 1979 különösen jelképes év volt ebből a szempontból. A Szovjetunió ekkor érte el fejlődésének csúcspontját. Az ország a moszkvai olimpiára készült, ideológiai gépezete fáradhatatlanul dolgozott, hogy megszervezze ezt a világméretű sporteseményt. 1979 ugyanakkor sorsfordító mozzanatokat is hozott: a Szovjetunió meghozta végzetes döntését Afganisztán lerohanásáról, fokozta az ellenzékiek üldözését, miközben a szovjet ifjúság körében kulturális fordulat bontakozott ki – egyre többen fordultak a nyugati zenei stílusok, divat és világszemlélet felé. Korábban a KGB szovjet titkosszolgálat mindent megtett azért, hogy kiirtsa ezt az „ideológiai fertőzést”, de 1979-ben a nyomásgyakorlás némileg enyhült.

A Dnyipropetrovszk megyei Krivij Rih, ez az Ingulec-folyó partján fekvő nagyváros igazán különleges. Központi sugárútja 127 kilométer hosszú, így a világ harmadik leghosszabb városa. Utcái egyedülálló módon vannak elnevezve: nem történelmi személyekről kapták nevüket, hanem körzetekre (kvartal) oszlanak: 44. körzet, 95. körzet, 173. körzet és így tovább. Az 1979-es népszámlálás szerint a város lakossága 650 ezer fő volt, amely 1989-re további százezerrel gyarapodott. Krivij Rih hatalmas ipari város, elsősorban kohászati központ: itt olvasztották a fémet, bányászták és dolgozták fel az érceket. A lakosok gyakran panaszkodtak az ártalmas környezeti viszonyokra és a nehéz munkakörülményekre, de a gyárakban és bányákban fizetett bérek a szovjet viszonyokhoz mérten viszonylag magasnak számítottak.

A szovjet időkben Dnyipropetrovszk a szaktekintélyek bölcsőjének számított. E térségből származott számos jelentős államférfi: Leonyid Brezsnyev szovjet pártfőtitkár, Nyikolaj Tyihonov miniszterelnök, Volodimir Scserbickij kommunista pártvezér, Viktor Csebrikov KGB-főnök (1982–1988), valamint Nyikolaj Scselokov belügyminiszter. A megye második legnagyobb és legfontosabb városa Krivij Rih volt.

Valójában a városra különös – és gyakran kritikus – figyelem irányult. A munkásnegyedekben magas volt a bűnözési ráta. Még mindig élénken élt a köztudatban az 1963. júniusi események emléke, amikor mintegy hatezer lakos zendült fel, amire a hatóságok fegyveres erővel válaszoltak. Sok részt vevő vesztette életét a harc során (egyes források szerint a műveletet Zelenszkij nagyapja, Szemen Ivanovics [Izrailevics] irányította, akit ezt követően elő is léptettek). Az 1980-as évek elejére a rendőrség jelentései szerint a tipikus szovjet problémák – a zugfőzés, vagyis a házilag, titokban előállított szeszes italok készítése – mellett Krivij Rihben egy, a Szovjetunióban szokatlan jelenség is megjelent: a kábítószer-függőség. Az évtized közepére a város Ukrajnában az élen járt a nyilvántartott drogfogyasztók számát tekintve.

Az 1980-as évek közepétől az 1990-es évek elejéig Krivij Rihben is ismert volt a „csörtetők” kifejezés azokra a tinédzserekre, akik rivális bandákba verődve támadták egymás területeit. A bandaháborúk több mint egy évtized alatt huszonnyolc kiskorú és egy rendőr életét követelték. Kétezernél is több fiatal sérült meg, és közülük százak szenvedtek maradandó károsodást. A korabeli jogszabályok szinte lehetetlenné tették a bűnözés megfékezését: még ha fegyverekkel vagy robbanószerekkel a kezükben fogták is el őket, a tizenhat év alattiakat ritkán vonták büntetőjogi felelősségre.

Krivij Rih huligánjai a harci taktikájuk miatt kapták a csörtetők nevet: csapatostul özönlöttek be az ellenséges területre, házilag gyártott gránátokat hajigáltak, lőfegyvereket használtak, és mindent letaroltak, ami az útjukba került – még autókat és rendőrségi járműveket is felborogattak. A bandák szerveződése a városrészek, kerületek és utcák mentén történt. A riválisok ragasztották egymásra a beceneveket, így születtek meg a „Bikák”, a „Lovak”, a „Vasúti fiúk”, a „9. kerületiek”, az „Ingyenesek” és a „Töltött káposzták”.

Volodimir Zelenszkij művelt, tudományos és műszaki pályán dolgozó, orosz anyanyelvű értelmiségi zsidó családba született. A Szovjetunióban ez egy külön kasztnak számított, amelyet a KGB állandó megfigyelés alatt tartott, mivel tagjai között bármikor felbukkanhattak rendszerkritikusok. Az 1970–80-as években a zsidó és vegyes házasságban élő családokat különösen szigorúan ellenőrizték: a Szovjetunió és Izrael viszonyának megromlása idején egyre erősebb lett a szovjet zsidók kivándorlását sürgető mozgalom. Ez komoly ideológiai kihívást jelentett a hatóságok számára, akik a cionizmust az ukrán nacionalizmussal tekintették azonos súlyú veszélynek. A szovjet tudományos és műszaki értelmiségiek is potenciális fenyegetésnek számítottak: tiltott dalokat énekeltek, betiltott könyveket olvastak, „ellenséges rádióállomásokat” hallgattak, együtt éreztek a lengyel Szolidaritás mozgalommal, és ha zsidó származásúak voltak, arról álmodoztak, hogy egyszer kivándorolhatnak Izraelbe.

Zelenszkij szülei nyilvánvalóan többször is tanújelét adták lojalitásuknak a hatóságok felé, hiszen nemcsak, hogy elkerülték az elnyomást, de még külföldi munkavégzéssel is megbízták őket. Még ha ez a „félszovjet” Mongóliában történt is, a külföldi kiküldetés a szovjet hatóságok részéről a bizalom magas fokát jelezte.

Volodimir Zelenszkij édesapja, Olekszandr Zelenszkij 1947. december 23-án született. Végzettsége szerint matematikus és programozó, a műszaki tudományok doktora, egyetemi tanár, a Krivij Rih-i Közgazdasági Főiskola tanszékvezetője. Szakértelme a bányászati tevékenységek geológiai és mérnöki támogatásának automatizálásában rejlett. 1995 óta vezeti a Krivij Rih-i Közgazdasági Intézet Számítástechnikai és Információtechnológiai Tanszékét.

1983-ban a Moszkvai Bányászati Főiskola tudományos tanácsa előtt védte meg kandidátusi értekezését, amely a vasérclelőhelyek automatizált felméréséről és a külszíni fejtések irányítási rendszeréről szólt. 2003-ban a Nemzeti Bányászati Egyetem tudományos tanácsa előtt szerzett doktori fokozatot, értekezésében pedig a bányászati kitermelés tervezésének és felmérésének geodéziai támogatására szolgáló módszertani alapokat dolgozta ki az ércbányák információs irányítási rendszere számára.

Az 1980-as és 1990-es években Olekszandr gyakran működött együtt egyik kortársával, a szakterület másik jeles képviselőjével, Mikola Azarovval, a Donyeckben működő Ukrán Állami Bányászati Geológiai, Geomechanikai és Geodéziai Kutató- és Tervezőintézet igazgatójával, aki később Ukrajna miniszterelnöke lett.{5}

Olekszandr Zelenszkij húsz éven át élt és dolgozott Mongóliában az erdeneti Bányászati és Fémfeldolgozó Kombinát számítástechnikai részlegénél. Itt mongol kollégájával, Burenbajarral közösen alapították meg Mongólia első kibernetikai és számítástechnikai iskoláját. Érdekesség, hogy ezekben az években az Erdenetben működő szovjet főkonzulátus másodtitkári posztját Szergej Jurjevics Necsajev töltötte be, aki nem hivatalosan a szovjet állampolgárok és családjaik felügyeletéért felelt. Szemtanúk beszámolói szerint Olekszandr Zelenszkij és Necsajev szoros barátságot ápoltak egymással. Szergej Necsajev ma Németország orosz nagykövete.

Akik ismerik a Zelenszkij családot, gyakran elveihez rendkívüli módon ragaszkodó emberként írják le Olekszandr Zelenszkijt. Nem volt példa arra, hogy valaha is elfogadott volna kenőpénzt azért, hogy átengedjen egy hallgatóját a vizsgán. Egy sokatmondó eset: amikor Volodimir Zelenszkij egy jeles születésnapra autót akart ajándékozni apjának, Olekszandr visszautasította – megköszönte ugyan a gesztust, de kijelentette, hogy a saját erejéből is meg tud venni egy autót.

Volodimir Zelenszkij apai nagyapja, Szemen Ivanovics (Izrailevics) Zelenszkij (1924–1993) aknavetőszakasz-parancsnokként szolgált a Nagy Honvédő Háború (1941–1945) idején, majd századparancsnokként a 8. gárdahadsereg 57. gárda-lövészhadosztályának 174. ezredénél. A háború során az ukrán 3. és a belorusz 1. fronton teljesített szolgálatot. Kétszer tüntették ki a Vörös Zászló-érdemrenddel. A háború után Krivij Rih-i bűnügyi nyomozóhivatal vezetőhelyetteseként dolgozott. Szemen két testvére a háborúban esett el. Néhány sajtóforrás azt állította, hogy Szemen Zelenszkij egykor a Gulag-rendszer egyik munkatáborának parancsnoka volt. Ez azonban aligha felel meg a valóságnak, hiszen a háború idején viselt rendfokozata és az életkora ezt valószínűtlenné teszi (a háborút hadnagyi rendfokozatban fejezte be).

Volodimir Zelenszkij édesanyja, Rimma Volodimirivna Zelenszka (született Oszipova) 1950. szeptember 16-án született, és mérnöki végzettséggel rendelkezett. Nyilvános források ritkán foglalkoznak az életrajzával: mindössze annyit említenek, hogy a család mongóliai tartózkodása alatt dolgozott, később megbetegedett, majd életét teljes egészében fia nevelésének szentelte.

Zelenszkij anyai nagyanyja, Olha Szolomonivna 1924-ben született. A háború idején Almatiba evakuálták, majd hazatérve tanítónőként dolgozott. Férjhez ment Volodimir Oszipovhoz, akiről azonban keveset tudni, mivel Zelenszkij és életrajzírói csak futólag tesznek róla említést. Volodimir gyermekkorának első éveit a nagymamája otthonában töltötte.

Gyermekkorában Volodimir Zelenszkij négy évet élt szüleivel Mongóliában, ahol iskolai tanulmányait is megkezdte, az első osztályt ott járta ki. 1986-ban édesanyjával együtt tért vissza Krivij Rihbe, és a 95. számú Iskolába íratták be, amely az angol nyelv oktatására helyezte a hangsúlyt. Osztálya egy kísérleti programban vett részt, amely előírta, hogy a diákok még a szünetekben is angolul beszéljenek. Osztálytársai visszaemlékezései szerint gyerekkorában olyan beceneveket kapott, mint Hammer (MC Hammer után szabadon) vagy Greeny.

A család a Metinvest környékén, Krivij Rih kohászati városnegyedében, a Hangyaboly lakótelepen élt. Iskolás éveiben Volodimir számos hobbit űzött: foglalkozott görög–római birkózással, súlyemeléssel, bélyeggyűjtéssel, zongorázással, társastánccal, kosárlabdával és röplabdával. Érdeklődni kezdett a rockzene iránt, és középiskolás korában fülbevalót is viselt. Aktívan részt vett az iskolai színjátszó körben, gitározott az iskolai zenekarban, valamint szerepelt tehetségkutató műsorokban is. Tizenhatéves korában ösztöndíjat nyert Izraelbe, de édesapja ellenezte, hogy éljen a lehetőséggel.

Zelenszkij a középiskolában ismerte meg leendő feleségét, Olena Kijaskot, aki ugyanannak az iskolának egy másik osztályába járt. Később útjaik egy időre szétváltak, ahogyan ez ebben a korban gyakran előfordul: Olena a Krivij Rih-i Nemzeti Egyetemen folytatta tanulmányait az építészmérnöki karon. Néhány év múltán ismét egymásra találtak. Olena eleinte kevés figyelmet szentelt Volodimirnak, aki fiatalkorában még nem volt annyira karizmatikus. Ő azonban elszánt volt, hogy meghódítsa a nőt: szerenádot adott neki, és más különleges ajándékokkal is elhalmozta. Kitartó udvarlását Olena végül elfogadta. 2003-ban házasságot kötöttek, később pedig két gyermekük született: lányuk, Olekszandra és fiuk, Kirilo.

2019-ben, amikor az ukrán Strana hírportál írt a 95. számú Iskoláról, felidézte, hogy Zelenszkij iskolájának diákügyekért felelős igazgatóhelyettese, fizikatanára és a második osztályfőnöke is szeretettel emlékeztek vissza rá, és mindig örömmel gondoltak Volodimirra, akit „Vovának” becéztek. Tanárai úgy írták le őt, mint aki aktívan vett részt az iskola életében, és gyakran vállalt vezető szerepet az iskolai rendezvényeken. Hatodik osztályban megnyerte a „Gentlemen’s Show” (diákoknak szóló tehetség- és stílusverseny) döntőjét, amelyen Krivij Rih tizenkét iskolája mérte össze erejét. Tízedikben Gogol Házasság című darabjának iskolai előadásában lépett színpadra, ahol mellékszerepe is maradandó benyomást tett a közönségre. Tanárai kiemelték mély baritonját és lankadatlan igyekezetét, hogy mindig jobb legyen – ezek a vonások váltak iskolai fellépéseinek védjegyévé.

„Néha, amikor a tévében nézem a profi színészeket – azokat, akik iskolában tanulták a mesterséget –, rájövök, hogy Vova mindezt magától sajátította el. Született művészi alkat és igazi tehetség volt” – nyilatkozta Valentina Ihnatenko, a 95. számú Iskola diákügyekért felelős igazgatóhelyettese.

A Strana újságírói Zelenszkij gyermekkoráról is kérdezték őket: „Már egészen kicsi korától kezdve nagyon mély hangja volt. Kisfiú létére meglepően öblös basszushangon beszélt. Amikor először hallották énekelni a kórusban, sokan mondták neki: »Vovocska, talán jobb lenne, ha inkább nem énekelnél.« De, amint látjuk, később belenőtt ebbe a hangba. Minden szünetben a zeneterembe ment. Kitartó volt. Ha akart valamit, mindig elérte” – idézte fel az egyik tanár.

A UNIAN (Ukrainian Independent Information Agency) hírügynökség is megszólaltatott olyan tanárokat, akik Zelenszkijt tanították: „Soha nem fordult elő olyan eset, hogy a szüleit be kellett volna hívni az iskolába valami csíny miatt. Vova nem tört be ablakokat, és soha nem került be a fegyelmi nyilvántartásba mint rendbontó” – idézték fel.

Ebben az iskolában kezdett a leendő elnök osztálytársaival együtt részt venni a KVN (Klub vesyolykh i nakhodchivykh, Vidámak és Találékonyak Klubja) rendezvényein.{6} Zelenszkij kezdeményezésére született meg az a hagyomány, hogy a tanárok és a diákok csapatai is mérkőzzenek meg egymással – ez a szokás pedig mindmáig fennmaradt.

Mi határozta meg azt a korszakot, amelyben Volodimir Zelenszkij felnőtt? A Szovjetunió összeomlása. Zelenszkij soha nem lépett be a Komszomolba (Kommunista Ifjúsági Szövetség), és az sem egyértelmű, hogy volt-e úttörő – 1989-re, amikor beléphetett volna, a Szovjetunióban már tömegesen felhagytak ezzel a gyakorlattal. Zelenszkij nemzedéke így mentes maradt a marxista–leninista ideológiai sémáktól.

Ez volt egyúttal az az időszak is, a nyolcvanas évek végén, amikor megjelent a „Nyugat-mánia”, a fiatalok „elnyugatiasodása”. Lebomlott a Vasfüggöny. Összeomlott a szocialista rendszer, majd vele együtt a szovjet állam is. Egy új korszak, a liberális demokrácia korszaka vette kezdetét.

Ezzel a fordulattal együtt jött el az önállóság ideje. 1991-ben Zelenszkij a hetedik osztályba lépett. Egy héttel a nyári szünet vége előtt Ukrajna kikiáltotta függetlenségét. Zelenszkij az úgynevezett „szellemi átalakulás nemzedékét” képviseli, azt a korosztályt, amelynek gyermekkora egybeesett a mélyreható és alapvető változásokkal. Ők voltak azok, akiknek szembe kellett nézniük az 1990-es évek elejének zűrzavarával, a bizonytalansággal, és azzal, hogy eligazodjanak egy új valóságban. Ez volt az a nemzedék, amely végignézte szülei kétségbeesését. Ők lettek az elsők, akik megszabadultak a múlt dogmáitól, a szovjet rendszer által rájuk kényszerített sztereotípiáktól. Ez a nemzedék nem a múlt ellen harcolt (hiszen alig ismerte azt), és nem törekedett arra, hogy bizonygassa saját „felsőbbrendűségét”. Ez volt az a nemzedék, amelyet már nem kötött gúzsba a tegnap.

Az 1980-as és 1990-es években a KVN olyan sajátos műhelynek számított, ahol csiszolódhatott a rendszerkritika. Egy nyugati olvasónak nehéz elmagyarázni, mi is volt a KVN, nem is szólva arról, mekkora jelentőséggel bírt a szovjet polgárok életében. A műsor a hruscsovi „enyhülés” szülötteként indult az 1960-as években, ám 1972-ben betiltották mint ideológiailag felforgató jelenséget. Csak 1986-ban, a gorbacsovi peresztrojka idején élesztették újra. A KVN a műfajok különös elegyét kínálta: egyszerre volt stand-up, szkeccs és varieté – mindez csapatok közötti verseny formájában.

A KVN az évek múltával egyre komolyabb politikai színt öltött, és fokozatosan alakult olyan fórummá, ahol már a legmagasabb szintű politikusokon is lehetett viccelődni. 1988. július 18-án, mindössze két héttel a moszkvai Kommunista Párt 19. pártkongresszusa után, döntő pillanat jött el a műsor életében, amikor a novoszibirszki KVN-csapat az egyik jelenetében merészen kimondta: „Párt, engedd, hogy mi kormányozzunk!” Ez közvetlen kihívást jelentett a szovjet rendszer egészében, hiszen a szovjet alkotmány 6. cikkelye a Kommunista Pártot jelölte meg a szovjet társadalom vezető és irányító erejeként. A kijelentés tehát azt sugallta, hogy a fiatalok készek voltak megkérdőjelezni az alkotmányos rendet.

A történészek szerint ez a mondat – amely hatalmas derültséget váltott ki a Szovjetunió-szerte – jelképezte a kommunista párt hatalmi monopóliumának fokozatos erózióját. Az SZKP immár nem egy félelmetes, hajthatatlan szörnyetegként élt az emberek tudatában. Amit a másként gondolkodók és a politikai ellenfelek nem tudtak elérni, azt a KVN fiatal humoristái véghez vitték: a rendszer elvesztette félelmet keltő mivoltát. Nevetségessé vált.

Természetesen a novoszibirszki KVN-csapat merészsége nem spontán megnyilvánulás volt; gondosan megtervezték, és az „illetékes hatóságok” jóváhagyták. Mögötte a Kommunista Párt Központi Bizottságán belül működő nyugatbarát liberális körök befolyása állt, egy szélesebb kampány részeként, amelynek célja a párt hatalmának aláásása volt. A KVN így vált a „liberális befolyás” egyik eszközévé a szovjet érában.

2019-ben, amikor Zelenszkij a politika színpadára lépett, a „komszomol-politikusokat” egy új nemzedék váltotta fel. És ez a nemzedék már nem a pionírok közül került ki, hanem a Szovjetunió válsága és egy új állam születése idején látta meg a napvilágot.

Az 1990-es évek társadalmi szempontból kemény túlélési körülményei között felnőve az emberek önzővé és erősen individualistává váltak. Innen ered nyílt vonzódásuk a libertarianizmushoz, amely az erős, bármilyen körülmények között boldogulni képes egyének ideológiája.

Ez a generáció megvetette a paternalizmust, távol tartotta magát az államtól, amennyire csak lehetett és a közösségi formákkal szemben mindig a személyes autonómiát részesítette előnyben. Egyének nemzedéke volt ez, akik lenézték a kollektív cselekvést, és híján voltak az együttérzésnek.

Lényegében olyanok voltak, mint a „hópehely generáció” – ezt a kifejezést a Nyugaton született, de ukrán származású amerikai író, Chuck Palahniuk tette népszerűvé. A fogalmat gyakran használják a hetvenes-nyolcvanas évek fordulóján született emberekre is.{7} A svájci újságíró, Tamara Wernli így határozta meg a „hópehely generációt”: „Fiatalok, akik érzelmileg rendkívül sérülékenyek, gyengén felkészültek a kihívások kezelésére, és minden, a sajátjuktól eltérő véleményt személyes sértésként élnek meg. Elidegeníthetetlen joguknak tekintik, hogy megóvják őket az élet minden lehetséges kellemetlen vonatkozásától.”

A pszichológusok és szociológusok számos viselkedési jellemzőt tulajdonítanak ennek a nemzedéknek:

● Szenvedélyesen gyűlölik az erőszakot (ám – paradox módon – hajlamosak maguk is erőszakhoz folyamodni az erőszak elleni harc nevében).

● A biztonságot (különösen az érzelmi biztonságot) mindenek fölé helyezik.

● Túlérzékenyek, könnyen befolyásolhatók, sérülékenyek.

● Nem szoktak hozzá sem a nehézségekhez, sem a kétkezi munkához, sem a kemény bánásmódhoz.

● Túlreagálnak minden, az övéktől eltérő gondolatot.

● Az emberi történelmet háborúk és gyilkosságok komor láncolatának tekintik, és igyekeznek elzárkózni a múlt örökségétől – beleértve a klasszikus irodalmat is.

● Meg vannak győződve saját egyediségükről, ám gyakran korlátozott a képzelőerejük.

● Türelmetlenek az ellenfeleikkel szemben.

● Ha a valóság ellentmond az elképzeléseiknek, komoly stresszt élnek át.

● Szívesen beszélnek a legintimebb érzéseikről.

● Általában politikailag korrektek, és olyan baloldali eszméket vallanak, amelyeket modern trendek (feminizmus, vegánizmus stb.) hatnak át.

Természetesen az ukrán valóság némileg eltér attól a nyugati közegtől, ahol a „hópehely generáció” felnőtt. Az ukrán „hópelyhek” a mindennapokban jóval kreatívabbak és tevékenyebbek. Tele vannak ötletekkel – ellentétben nyugati társaikkal, akik a svéd tinédzsert, Greta Thunberget példaképként emelték piedesztálra, pedig üzenetei az ökológiai gondolkodásban aligha nevezhetők eredetinek. Zelenszkij nem csupán része lett a posztszovjet „hópehely generációnak”, hanem annak jelképévé és megtestesítőjévé is vált. Később pedig ez a nemzedék emelte őt hatalomra Ukrajnában.

Volodimir Zelenszkij 1995-ben fejezte be középiskolai tanulmányait. Bizonyítványában mindössze két négyes szerepelt – ukránból és oroszból –, a többi jegye mind ötös volt. Zelenszkij gyakran hangoztatta, hogy az iskolai évek alapozták meg későbbi sikereit. Ott fedezte fel azt a szenvedélyt, amely később a hivatásává vált, és ott szerezte meg azokat a barátait is, akikkel előbb a Kvartal 95 (95. negyed) társulatában lépett fel, majd a politikába való belépése előtt közös vállalkozást hozott létre.

E barátai – Olekszandr Pikalov, Denisz Manzsoszov, Vadim Pereverzev, Szerhij Kravec (a Kvartal egykori producerének, Olena Kravecnek a férje), valamint Olena Kijascsko, Zelenszkij felesége – mindannyian a Krivij Rih-i 95. számú Iskolába jártak. Később a Kvartalból ismert Juzik (Jurij Korjavcsenkov) unokaöccsei is ugyanitt tanultak.

Iskolás éveiben Zelenszkij diplomataként képzelte el a jövőjét, és a Moszkvai Állami Nemzetközi Kapcsolatok Főiskolára (MGIMO) készült felvételizni. Miután azonban felmérte esélyeit, és belátta, hogy célja nem reális, úgy döntött, jogot tanul a Kijevi Nemzetgazdasági Egyetem Krivij Rih-i Közgazdasági Intézetében, ahol 2000-ben végzett (édesapja, Olekszandr Zelenszkij ebben az intézményben volt professzor). Diplomája ellenére Zelenszkij soha nem dolgozott a szakmájában; mindössze egy kéthónapos szakmai gyakorlatot teljesített.

Ivan Kopajhora, Zelenszkij alkotmányjog-professzora felidézte, hogy az egyik gyakorlati órán úgy döntött, eljátszat egy elnökválasztást a hallgatóival, három csoportra osztva az osztályt. 1996-ban Zelenszkij nyerte meg ezt a „választást”. Utólag visszatekintve ez az egyszerű játék prófétikusnak bizonyult.

Volodimir Zelenszkij az egyetemi évei alatt kezdett együttműködni a KVN egyik profi társulatával, a Zaporizzsja–Krivij Rih Tranzittal. A Tranzit már nem egy ifjúsági vagy amatőr csapat volt, hanem egy komoly színpadi műsorszám, ami több milliós közönséget vonzott, s ezzel hírnevet és elismerést szerzett magának.

A Zaporizzsja–Krivij Rih Tranzit 1995-ben jött létre két társulat összeolvadásával: a Krivij Rih-i Csibészek és a Zaporizzsjai Állami Orvosi Intézet csapatának egyesüléséből. Az összeolvadás előtti két évben ezek az csapatok egymás riválisai voltak a KVN Legfelső Ligájában. A fúzió után a vezetőjük Mihajlo Hulikov lett, aki ma már ismert orosz producer és forgatókönyvíró.

A Zaporizzsja–Krivij Rih Tranzitban ismerkedett meg Zelenszkij a Seffir testvérekkel, Szerhijjel és Borisszal, akik a KVN számára írtak forgatókönyveket, és később a Kvartal 95 meghatározó munkatársai lettek. Zelenszkij emellett bevonta a csapatba egyetemi évfolyamtársát, Olena Maljascsenkót is, aki később feleségül ment Zelenszkij iskolai barátjához, Szerhij Kravechez.

A Strana című lapnak adott interjúban Szerhij Seffir felidézte, hogyan találkozott először Zelenszkijjel. Akkoriban a Tranzit veteránjai úgy döntöttek, vérfrissítésre van szükség, ezért meghívtak néhány fiatal tagot a csapatba. Így került a fiatal Zelenszkij is a társulathoz.

Kezdetben nem vezető szereplőként lépett színpadra, hanem a veteránoknak segített a fiatalos táncok koreografálásában. Ám néhány hónap elteltével már ő lett a vezető színész, majd idővel a Tranzit egyik szövegírója is. Zelenszkij csatlakozásával a csapat 1997-ben első ízben nyert a KVN Legfelső Ligájában.

„Vova olyan, mint egy meteor” – idézte fel Szerhij. – Mindenben gyors: a cselekvésben, a gondolkodásban és a humorban is. Rendíthetetlen ember. Én vagyok a kötél, amely visszatartja; anélkül elszállna, mint egy lufi, messze és magasra. Folyton a földön kell tartani. Olyan ember, aki nem lát akadályokat, mindig előre megy. Rendkívül céltudatos. Tehetség és kemény munka – ez az ő receptje a sikerhez.”

Érdemes megjegyezni ezeket a szavakat, ha meg akarjuk érteni, milyen szerepet játszott Seffir Zelenszkij környezetében 2019 után – és miért akadtak, akik igyekeztek eltávolítani őt mellőle.

Akik személyesen ismerik Zelenszkijt, kiemelik lobbanékony természetét, amely sokszor az autoriter magatartás határát súrolja, valamint kivételes igényességét, perfekcionizmusát és precizitását. Sokan nem tudták elviselni kemény vezetési stílusát. Rendkívül szorgalmas ember, aki ugyanezt a munkabírást várta el másoktól is. Zelenszkij kemény tárgyalópartner volt: kitartó, kockázatvállaló, hajlamos a merész vállalkozásokra. Maró szarkazmusa gyakran lefegyverezte ellenfeleit. A formális műveltség hiányát eltökéltsége pótolta, amely olykor a vakmerőség határát is súrolta.

1997-ben, amikor a Zaporizzsja–Krivij Rih Tranzit megnyerte a KVN Legfelső Liga bajnokságát, a társulat széthullott. A szakítás okairól a résztvevők nem nyilatkoztak – annyi bizonyos, hogy a hírnév és a hirtelen jött siker próbáit nem sikerült zökkenőmentesen kiállniuk. Az, hogy a Seffir testvérek kiléptek a projektből, arra utal, hogy a csapatkapitánnyal, Mihajlo Hulikovval való konfliktusuk állhatott a háttérben.

1997-ben Krivij Rihben alakult meg a KVN Kvartal 95, amelynek magját jórészt a korábbi Zaporizzsja–Krivij Rih Tranzit tagjai adták. Az új társulat irányítói, a Seffir testvérek, merész döntést hoztak: frontembernek az akkor mindössze tizennyolc éves Volodimir Zelenszkijt választották.

Be kell vallani, Zelenszkijnek abban az időben még nem volt különösebb kisugárzása vagy érdemei; a korábbi csapatban többnyire mellékszereplő volt, és a tapasztaltabb KVN-veteránok könnyen háttérbe szorították. A Seffir testvérek azonban vállalták a kockázatot: bizalmat szavaztak annak a fiatalembernek, akinek rekedtes, jellegzetes hangja szinte össze sem illett a külsejével.

A Kvartal 95 hivatalos bemutatkozása 1998-ban, a KVN-csapatok szocsi fesztiválján, a mozgalom hagyományos seregszemléjén történt. A sikeres debütálás után felfigyelt rájuk a KVN házigazdája, Alekszandr Maszljakov, aki meghívta őket a Legfelső Ligába. Kezdetben egyszerűen csak „Krivij Rih KVN csapataként” mutatták be őket. Amikor azonban a Legfelső Ligában is felléptek, úgy döntöttek, hivatalos nevet választanak. Ekkor jelent meg először a Kvartal 95 név, amely Krivij Rih egyik városrészéről kapta a nevét.

A Legfelső Ligában eltöltött első évad kifejezetten sikertelenül alakult a Krivij Rih-i csapat számára: a Kvartal 95 már az első fordulón sem jutott tovább, és az utolsó helyen végzett a negyeddöntőben. 1999 és 2001 között ezután az Ukrán Ligában játszottak, amelyet akkoriban a KVN Nemzetközi Szövetség második legrangosabb ligájának tartottak. A Kvartal 95 háromszor is eljutott a döntőig, és végül 2001-ben megnyerte az Ukrán Ligát. Ezenfelül 2000-ben és 2001-ben kétszer is második helyezést értek el a jūrmalai KVN zenei fesztiválon, és megkapták a „KVN v szvetlom” (KiViN Világosban) díjat.

Az Ukrán Liga megnyerése után, a következő idényben a Kvartal 95 felkerült a legmagasabb szintre, a Legfelső Ligába. Az átmenet azonban nem volt feszültségektől és vitáktól mentes. Az egyik csapattag így emlékezett erre vissza: „Amikor az orosz elnököt akartuk parodizálni, azt válaszolták: »Jobb, ha a sajátotokat gúnyoljátok ki.« Akkoriban Leonyid Danilovics Kucsma volt az elnök, és a róla szóló paródiáink is elég sikeresek voltak – erős monológok és jelenetek. Ekkor jöttünk rá arra, hogy a politikai paródia a mi igazi terepünk.”

Oroszországban azonban csak néhány kiválasztott színésznek engedték meg, hogy Vlagyimir Putyint bármilyen formában parodizálja. Az ukrán csapat nem tartozott ezek közé a parodisták közé.

A 2002-es idényben a Kvartal 95 bejutott az elődöntőbe. A rá következő évben azonban már csak a második fordulóig jutott. Ezt követően a Kvartal 95 úgy döntött, hogy kilép a KVN-ből, és inkább önálló projektekre összpontosít…

A váltást az is befolyásolta, hogy az a műfaj, amely korábban az alternatív közvélemény-formálás élvonalában állt, fokozatosan elüzletiesedett. A KVN régi házigazdája, Alekszandr Maszljakov – született vállalkozó, aki a szovjet hatóságokkal is szembekerült, és a hetvenes évek elején tiltott valutázásért még börtönbüntetést is kapott – úgy döntött, saját céget alapít: ez lett az AmiK (Alekszandr Maszljakov i Kompanija – Alekszandr Maszljakov és a Társaság). A vállalat a KVN-márka kizsákmányolásába kezdett, és szigorú feltételeket szabott a részt vevő csapatokkal való együttműködésben. Ennek következtében több társulat megszakította kapcsolatait az AMiK-kal. A volt KVN köré számos üzleti projekt szerveződött, amelyek egymással versenyeztek, és rendkívül jövedelmezővé váltak. A humoros és szatirikus színpadi szkeccsekre ugyanis mindig nagy volt a közönségigény.

„Zelenszkij azután szakított az AMiK-kal, miután lejátszottuk az elődöntőt, de nem jutottunk be a döntőbe. Pedig a győzelem küszöbén álltunk. Más csapatok is azt mondták, hogy egyszerűen kiforgattak minket a sikerből. Akkoriban a moszkvai MAMI-csapat nyert. Valójában egy ukrán csapatnak, amely ráadásul csak egy újonc volt Krivij Rihből, nem lett volna szabad „túlragyognia” mindenkit. Pedig mi valóban túlragyogtuk őket. Csakhogy nyernünk mégsem szabadott” – idézte fel Olekszandr Pikalov.

Így vette kezdetét a Kvartal 95 Stúdió története, amely Ukrajna egyik legsikeresebb médiavállalkozásává nőtte ki magát.

2. A színész

2002-ben a Kvartal 95 tagjai létrehozták a Kvartal 95 filmstúdiót azzal a céllal, hogy valóra váltsák saját kreatív ötleteiket, valamint televíziós és rádiós szórakoztató műsorokat készítsenek és népszerűsítsenek.

Zelenszkij egyik legközelebbi alkotótársa, a színész Olekszandr Pikalov így emlékezett vissza erről: „Addigra már volt egy KVN-es alapunk: azt csináltuk, amihez értettünk és ami érdekelt bennünket. A Kvartal 95 filmstúdió élete a KVN vezetőségével való összezördüléssel indult. Bár ez inkább volt hangos ajtócsapkodás, ami mindent végérvényesen lezárt – így tudnám leírni a távozásunkat. Ezután elhatároztuk, hogy Kijevbe költözünk, és azt csináljuk, amit mi akarunk.

Az első televíziós fellépésünk afféle próba és ízelítő volt: bemutattuk, kik vagyunk és mire vagyunk képesek. Ízelítőt adtunk egyben abból is, merre tartunk tovább. Minden jól alakult – nemcsak a jegyeladások mentek jól, hanem a közönség reakciói is lelkesítőek voltak. A tévécsatorna sem félt leadni a kísérletünket. A második ízelítő akkor jött, amikor egy évvel később elkezdtünk politikai szatírával foglalkozni. A politikai paródia Amerikában akkoriban már nagyon népszerű műfaj volt.”

Az új csapat magját Zelenszkij, a Seffir testvérek és Olena Maljascsenko alkották (aki ekkorra már a Kravec nevet viselte). Fontos szerepet játszott a csoportban Olekszandr Pikalov is, aki ugyanabba az iskolába járt, mint Zelenszkij, de két évvel korábban végzett. Pikalov a Krivij Rih-i Csibészek csapatában játszott, ott ismerkedett meg a Seffir testvérekkel, később pedig a Dnyipropetrovszki Csapatban szerepelt. 1998-ban csatlakozott a Kvartal 95-höz.

A csapat fontos tagja volt Jurij Korjavcsenkov is. Ez a feltűnő, nagydarab figura 1995 óta szerepelt a KVN-ben. Pályafutását ő is a Krivij Rih-i Csibészek csapatában kezdte, majd a kemerovói Szibériai Hősöknél játszott, sőt 1996-ban a Legfelső Ligában is pályára lépett egy mérkőzés erejéig az 50×50 nevű vegyes csapat színeiben. Később a Dnyipropetrovszki Csapatban játszott Olekszandr Pikalovval együtt. Nem sokkal ezután mindketten a Krivij Rih-i csapat tagjai lettek.

Denisz Manzsosin, aki még iskolás korából ismerte Zelenszkijt, szintén fontos tagnak számított a csapatban. Egy köztük kialakult konfliktus miatt azonban végül kilépett a Kvartal 95-ből.

A projekthez csatlakozott Jurij Krapov is, aki korábban a Zaporizzsja–Krivij Rih Tranzit csapatban játszott, azelőtt pedig a Krivij Rih-i Csibészeknél szerepelt.

A csapat két orosz taggal is bővült, Valerij Zsidkovval és Szergej Kazanyinnal (becenevén Steppel), akik korábban a KVN Tambovi Farkasok csapatában játszottak.

Jevhen Kosovij az egyik utolsóként csatlakozott a csapathoz, ám hamar a Kvartal 95 egyik legismertebb arcává vált. 2003 előtt a luhanszki Va-Bank nevű KVN-csapat tagja volt. Egy KVN-jelenet kedvéért le kellett borotválnia világosbarna haját, s ettől kezdve „Kopasz Zseka” néven lépett színpadra.

Ezek az emberek alkották a csapat gerincét. „Nagy szerencse, hogy akkoriban találkoztunk egymással – emlékezett vissza Pikalov Kosovijjal való találkozásukra. – A Kvartal onnantól kezdve a barátainkból és társainkból áll – olyan emberekből, akik fokozatosan csatlakoztak hozzánk. A Kvartal 95 már egészen nagy volt és több éve turnézott, amikor Jevhen belépett. Régóta ismertük egymást, aztán együtt utaztunk a Fort Boyardra{8}, és a barátságunk még szorosabbá vált. Az ő csapata, a Va-Bank ekkor már nem játszott a KVN-ben, a tagjai különváltak, így Jevhen egyedül maradt. Ő azonban folytatni akarta – kiváló színész, mi pedig örömmel hívtuk meg magunk közé. El tudjátok ma képzelni a Kvartalt Kosovij nélkül?”

Valerij Zsidkovról a következőket idézte fel Olekszandr Pikalov: „Valera egy kicsit korábban csatlakozott hozzánk. Akkoriban sokat segítettünk egymásnak. Amikor turnén voltunk, megálltunk Tambovban, leültünk beszélgetni vele és Step Kazanyinnal, majd meghívtuk őket is. Ugyanazon a turnén Step eljött Melitopolba, és ott lépett fel először a Kvartal 95 színpadán.”

Egyes források szerint – bár hitelességükért nem vállalhatunk garanciát – a Kvartal 95 Stúdió első pénzügyi támogatását az Evraz Holdinghoz tartozó orosz üzletember, Alekszandr Abramov adta Zelenszkijnek, aki akkoriban összetűzésbe került Alekszandr Maszljakóval. Abramov ekkoriban még csak tapogatózott az ukrán piacon, nem sokkal később pedig részesedést vásárolt a Krivij Rih-i Szuha Balka bányában. Később, 2022-ben, Zelenszkij már szankciókat vetett ki az Evraz részvényeseire – Alekszandr Abramovra és Alekszandr Frolovra. Ugyanígy szankció sújtotta egy másik ismerősét, Leonid Blavatnyikot, az odesszai felmenőkkel rendelkező brit üzletembert is. De mindez már jóval később történt.

A Kvartal 95 Stúdió tagjai szerint a szerencse azonnal melléjük szegődött, amint megkezdték önálló alkotói pályájukat. Első előadásuk, amelyet Kijev egyik legnagyobb koncerttermében, a Zsovtnevij Palacban (Októberi Palota) tartottak, egyszerre hozott nekik hírnevet és anyagi sikert. Rövid mérlegelés után Zelenszkij és a Seffir testvérek úgy döntöttek, hogy gázsijukat minimálisra csökkentik, a bevétel nagy részét pedig fejlesztésre fordítják. Az új vállalkozás első évei végül így alakultak Zelenszkij vezetésével: kemény és fárasztó munka, végtelen szövegírás, alkotói viták, hosszú próbák, szerény gázsi, és a lehető legnagyobb mértékű befektetés a projekt és a márka felépítésébe.

A jól ismert ukrán-orosz producer, idősebb Olekszandr Rodnyanszkij fontos szerepet játszott ennek az új médiaprojektnek a létrehozásában (akkoriban a legnagyobb ukrán televíziós csatorna, a 1+1 társtulajdonosa is volt). Rodnyanszkij az ukrán és orosz kulturális élet kiemelkedő alakja volt az ezredfordulón. Megítélése azonban sokakat megosztott: az ukránok gyakran kozmopolitizmussal és hazafiatlansággal vádolták (hiszen hosszú ideig Moszkvában élt, és ott valósította meg a legfontosabb projektjeit is). Egy dolgot azonban senki sem vitatott: Rodnyanszkijnak különleges érzéke volt ahhoz, hogy felismerje azokat a kezdeményezéseket, amelyek anyagi sikert hozhattak, és mindig kész volt befektetni beléjük.

Rodnyanszkij volt az, aki meghívta a Kvartal 95-öt, hogy szerepeljen a 1+1 csatornán.

Létezik azonban egy másik verzió is arról, hogyan került Zelenszkij és a Kvartal 95 az 1+1 csatornára. A háború kezdetén Viktor Medvedcsuk felesége, Okszana Marcsenko videóüzenetben fordult Zelenszkijhez férje szabadon engedését kérve. Ebben külön kiemelte: „Nehéz kommentálni az alkotmány jelenlegi őrének alkotmányellenes, elnyomó és ostoba döntéseit, mert egészen más benyomást keltett bennem 2003-ban, amikor nagy létszámú baráti körével együtt – köztük a Seffir testvérekkel és más színészekkel – állásért jött a házamba. Én befogadtam, és segítettem neki munkát találni.” Zelenszkij korábbi környezetéből néhányan azt állítják, hogy Marcsenko kérte fel Rodnyanszkijt arra, biztosítson műsoridőt és munkát a Kvartal 95 számára. Érdekesség, hogy Okszana Marcsenko nem sokkal Zelenszkij és barátai látogatása előtt kötött házasságot Viktor Medvedcsukkal, és gyermeket várt tőle. Lányuk, Dása (Dária) 2004. május 20-án született, a keresztapja pedig nem más volt, mint Vlagyimir Putyin orosz elnök.

2003 decemberében a filmstúdió az 1+1-gyel és az orosz STS televíziós csatornával együttműködésben ötrészes sorozat gyártásába kezdett, amit 2004 legfontosabb ünnepeinek szenteltek. Így született meg az O! Pjaty! Gyevenosztopjaty! (Megint 95) – a csapat jubileumi előadása, a 8 Martica – előadás a nemzetközi nőnap alkalmából, az Aranytök 2004 – előadás és díjátadó, valamint A titokzatos félsziget – szabadtéri nyári előadás Jaltán.

Emellett Zelenszkij egy népszerű főzőműsor műsorvezetője is lett az 1+1 csatornán.

A 2004-es események – közismertebb nevén a „narancsos forradalom”, avagy az „első Majdan” – után idősebb Olekszandr Rodnyanszkij Moszkvába költözött. Zelenszkij és a Kvartal 95 így támogató nélkül maradt. A csatorna új tulajdonosai nem tudtak megegyezni a Kvartal csapatával, amely addigra már az ukrán kulturális élet egyedülálló jelenségévé vált. Gyakorlatilag ők adtak új irányt az ukrán szatírának. Műsoraik műfaja afféle „politikai kabaré” volt, egyfajta profi „kapusztnyik” (a szovjet időkben népszerű kabaré). Az előadók kigúnyolták a politikai valóságot, és ismert politikusok könnyen felismerhető karikatúráit rajzolták meg. Igyekeztek egyúttal kikezdeni a hatalmat, aláásni annak tekintélyét. Nevetségessé tették a hatalmon lévőket.

A Kvartal 95 sikere Viktor Juscsenko (2005–2010) és Viktor Janukovics (2010–2014) elnöksége idején ért a csúcsra. Mindkét elnöknek voltak rögeszméi és különös viselkedési szokásai. Az akkori ukrán vezetés döntéseit nyílt szemérmetlenség és képmutatás jellemezte. Mindez ideális alapot teremtett a politikai témájú szatirikus jelenetekhez. Az ukrán politikai elit nemhogy nem tiltakozott, hanem kifejezetten támogatta a Kvartalt: rendszeres fellépői lettek a politikai felső réteg céges rendezvényeinek és születésnapi ünnepségeinek.

2006–2007-ben Valerij Horoskovszkij, az Inter televíziós csatorna tulajdonosa kedvező szerződési feltételeket ajánlott Zelenszkijnek. Horoskovszkij milliárdos volt, Viktor Janukovics kormányának korábbi gazdasági minisztere, az ukrán gazdasági és politikai élet liberális szárnyának egyik képviselője. Rendkívül érdekes és szokatlan alaknak számított az ukrán politikában: igazi self-made man volt, aki a semmiből építette fel vállalkozásait, keménykezű menedzser, aki nagyon értett az elemzéshez és kiváló stratégiai gondolkodással rendelkezett. Kijevi értelmiségi családból származott: édesanyja írta az ukrán felsőoktatásban használt legismertebb lengyel nyelvkönyvet. Ő volt a liberális Komanda Ozimoho Pokolinnya (Egy telet megélt generáció csapata) párt vezetője, aki 2004 elején látványosan lemondott miniszteri posztjáról, önként távozva a kormányból. Horoskovszkij egy ideig Moszkvában dolgozott, ahol az Evraz ipari-pénzügyi csoport vezetőjeként sikeres menedzser és tehetséges vezető hírében állt. 2005-ben megvásárolta az Inter televíziócsatornát, amelyet addig a filantróp Ihor Pluzsnyikov, az egykori Egyesített Ukrán Szociáldemokrata Párt vezetője tulajdonolt. A részvényeket 250 millió dollárért (83,5 milliárd forint) vásárolta meg, és céljául tűzte ki, hogy az Intert Ukrajna első számú televíziócsatornájává teszi.

Előre tekintve elmondható, hogy ezt a célt el is érte: amikor 2013-ban eladta 61%-os részesedését, 1,6 milliárd dollárt (534,4 milliárd forint) kapott érte, a csatorna pedig 2,5 milliárd dollárra (835 milliárd forint) volt értékelve – ez rekordösszegnek számított az ukrán médiapiacon.

Horoskovszkij maga is elismerte, hogy kezdetben semmit sem tudott a televíziós szakmáról, és pusztán a „tetszik, nem tetszik” elv alapján hozta meg döntéseit. A Kvartal 95 Stúdió csapata azonban elnyerte a tetszését – megfogta a humoruk és az energiájuk. 2005-ben a filmstúdió szerződést kötött az Inter televíziócsatornával, és 2007-re már csak nekik készítettek műsorokat.

Olyan tévéműsorokat indítottak útjára, mint az „Esti negyed” (Vecsirnyij Kvartal), az „Esti Kijev” (Vecsirnyij Kijiv) és a „Nevettesd meg a humoristát!” (Rozszmisi Komika) – és valamennyi óriási siker lett. Ezzel egy időben a Kvartal 95 fellépései Ukrajna legnagyobb koncerttermeit töltötték meg, és külföldi turnékra is sor került.

Nem fér hozzá kétség, hogy a Kvartal 95 Stúdió az ország legsikeresebb médiaprojektjévé nőtte ki magát, amely tizenhat éven át meg tudta őrizni rangját és hírnevét.

2006. március 2-án a Nemzetközi Médiaversenyen a filmstúdió elnyerte az Ukrajna Arany Tolla újságírói díjat a „legjobb szórakoztató televíziós műsor” kategóriában. Emellett művészei 2005-ben megkapták Az Év Címlapja díjat, 2006-ban pedig Ukrajna Országos Televíziós és Rádiós Tanácsának Teletriumph-díját „az év szórakoztató műsora” kategóriában. Egymást követték az elismerések, és velük együtt folyamatosan nőtt a színészek népszerűsége is.

2007–2008-ban a filmstúdió több jelenete széles körben ismertté vált: az emberek másolták, továbbadták egymásnak, és nézők milliói nevettek rajtuk. Volt például egy jelenet, amelyben a férj (Volodimir Zelenszkij) március 8-án, a nemzetközi nőnapon várja haza a feleségét (Olena Kravec). A feleség éjfél előtt tér haza, be van csiccsentve, kihívóan és szemérmetlenül viselkedik. Ám ahogy elérkezik az éjfél, egy csapásra megváltozik minden – véget ért a nőnap, és visszaáll a megszokott, férfiak uralta hétköznapi rend. A jelenet bohókás, komikus formában mutatta be a mindennapi élet ismerős mozzanatait, és olyan élethűen ábrázolta a férfiak és nők viselkedésének pszichológiáját, hogy rövid idő alatt több mint tízmillióan nézték meg.{9}

Még ma is, a politikai környezet változásai ellenére nagy népszerűségnek örvend a „Nasa Amerikasa” című jelenet (párhuzamba állítva az orosz humoros műsorral, a „Nasa Rasával”), amelyet először 2008 szeptemberében adtak elő. Olekszandr Pikalov George Busht alakította, aki éppen „demokráciát épített Ukrajnában és Grúziában”, Jevhen Kosovij Viktor Juscsenkót játszotta, míg Volodimir Zelenszkij Miheil Szaakasvilit formálta meg. A jelenetet közvetlenül azután vették fel, hogy Oroszország 2008 augusztusában megtámadta Grúziát. Juscsenko és Szaakasvili a „Nasa Rasából” ismert két népszerű figura, Rafsan és Dzsamsud stílusában jelentek meg, akik tádzsikisztáni vendégmunkások voltak, és Moszkvában dolgoztak egy építkezésen, ám alig beszéltek oroszul, amiből aztán számtalan mulatságos helyzet adódott.

A politikai szatíra olyan ismert politikusokat vitt színpadra, mint Viktor Juscsenko, Viktor Janukovics, Julija Timosenko, Arszenyij Jacenyuk, Petro Porosenko és Andrij Parubij – közszereplőket, akikről egész Ukrajna beszélt, akiknek voltak mérhető támogatottsági mutatóik, politikai ambícióik és népszerűségük. Mindannyiukat kíméletlenül kifigurázták és nevetséges színben tüntették fel. A közönség imádta – végre egy olyan politizálást láthattak, amely mentes volt a pátosztól és a csillogó kirakat mögötti díszletektől. Egy idő után a PR-szakemberek már azt tanácsolták ügyfeleiknek: „Ha magas népszerűséget és jó támogatottságot szeretnél, köss megállapodást a Kvartal 95-tel, hogy parodizáljanak ki és vigyenek színpadra!” Egyes források szerint Nesztor Sufrics és Arszenyij Jacenyuk{10} valóban szerződést kötöttek arra, hogy a Kvartal előadásain „megemlítsék” őket.

Idővel a Kvartal 95 Ukrajna legfőbb politikai kabaréjává vált, olyan jelenséggé, amelyről az ország vezetői sem akartak lemaradni: ott voltak a filmstúdió fellépésein, sőt meghívták a társulatot az elit számára szervezett, zárt körű rendezvényekre is. Zelenszkij és barátai így kötetlenül érintkezhettek Juscsenkóval, Janukoviccsal, Porosenkóval, ukrán oligarchákkal, sőt, még a Kreml magas rangú tisztviselőivel is. Egy Kvartal 95 fellépés születésnapon, esküvőn vagy bármely más ünnepségen majdnem annyiba került, mintha egy világhírű sztárt hívtak volna meg.

Egy Dmitro Gordonnak{11} adott interjúban Zelenszkij felidézett egy történetet, amely 2010–2011 körül esett meg:

„Amikor Medvegyev volt az orosz elnök, és Janukovics vezette Ukrajnát, meghívtak minket egy rendezvényre, mondván, hogy ott lesz mindkét államfő. Fizetett fellépés volt. Misa Kulinyak kulturális miniszter úgy tájékoztatott minket, hogy az elnököknek fogunk játszani. Beleegyeztem. Kivittek minket egy erdő közepére – az ilyesmi mindig valamilyen eldugott helyen zajlik. Volt ott egy színpad. Felléptünk egy névtelen zenekarral, Taiszia Povalij{12} is ott volt. Előadtuk a műsorunkat, de a közönségben csak két ember ült: Medvegyev és Janukovics. Odasúgtam Misának: »Ez most komoly? Kiöltöztünk két ember kedvéért?« Mire ő: »Igen, de két elnökéért!« Jó, hát akkor játsszunk. Fél óra? Fél óra! Gyorsan letudjuk, aztán megyünk haza. Előadtuk a blokkot, majd bejelentettem: »Most pedig fogadják szeretettel a nemzet művészét, Taiszia Povalijt!« És már pakoltam is, hogy induljunk. Povalij kijött, de a két gavallér felállt, és távozott. Nem maradt más a nézőtéren… Povalij még bele sem kezdhetett az éneklésbe. Már indultunk volna, amikor odajött Kulinyak, és azt mondta: »Az elnököknek most nagyon fontos megbeszélésük van, de utána szeretnék, ha újra fellépnétek.« Mondtam neki: »Misa, ez valami vicc? Megállapodtunk a műsoridőben!« Mire ő: »Értsétek meg, ők az elnökök. Ilyenkor bármi előfordulhat.« Végül rábeszélt a maradásra. Úgyhogy készültünk a tragikomédia második felvonására. Nem fél órát, hanem másfél órát kellett várnunk! Visszajöttek, immár fürdőköpenyben. Ránéztem Misára, ő felmutatta a hüvelykujját, így hát újra színpadra léptünk, és előadtunk még egy politikai jelenetet. Aztán ismét bejelentettem Povalijt. És ismét: az elnökök felálltak, majd távoztak. Povalij másodszor sem tudott megszólalni. Végül Misa odajött, és azt mondta: »Most találkozni akarnak veletek, hogy megköszönjék a fellépést.« Odamentünk hozzájuk. Medvegyev így szólt: »Fiúk, Volodimir, a poénjaitok nagyon szúrkálódóak voltak. De erre nálunk semmi szükség.« Nem bírtam ki, hogy ne szóljak be: »Nos, Valera Zsidkov is a csapatunk tagja. Ő orosz, orosz útlevele van.« Mire Medvegyev: »Tényleg? Akkor még jó, hogy itt van.« Aztán Janukovics Povalijhoz fordult, és ezt mondta: »Taiszia! A dalaid ma egyszerűen csodálatosak voltak!«”

A Kvartal 95 Stúdió fennállása során összesen negyven televíziós projektben vett részt. Néhány közülük – az „Esti negyed”, a „Szombat esti láz”, a „Nevettesd meg a humoristát!” és még pár – hosszú éveken át rendszeresen képernyőn voltak, mindig hatalmas közönséget vonzva. Ez idő alatt a filmstúdió színészei negyvenkét televíziós filmben és sorozatban szerepeltek, amelyek közül tizennyolcban maga Volodimir Zelenszkij is játszott. Zelenszkij emellett tizenöt film forgatókönyvét írta, huszonkét filmet producerként jegyzett, és négy film szinkronmunkálataiban is közreműködött. 2018-ban társrendezőként (David Dodsonnal együtt) készítette el az Én, te, ő, mi (Ja, ti, vin, vona) című filmet.

Ezzel párhuzamosan a filmstúdió tagjai a sorozatfilm-gyártásban is próbára tették magukat. 2008-ban elkezdődtek a Szvati (Nászok) című sorozat munkálatai, amely teljes egészében a Kvartal 95 Stúdió ötlete és forgatókönyve alapján készült. A Szvati az Inter tévécsatorna egyik legnépszerűbb sorozatává vált, később pedig az 1+1 műsorán is nagy sikert aratott. Összesen hat évadot élt meg, beleértve az ünnepi zenés különkiadást (Újévi nászok), a spinoff-sorozatot (Bajki Mityaja – Mityaj meséi), a Szvati u pliti (Nászok a tűzhelynél) című tévéműsort, a Szvatiki (Nászocskák) című animációs sorozatot, valamint a dokumentumfilm-sorozatokat (Szvati: Élet smink nélkül és Szvati 6: A kulisszák mögött).

2010-ben a sorozat hat kategóriában nyerte el a Teletriumph-díjat. 2011-ben és 2012-ben további négy kategóriában bizonyult a legjobbnak, majd 2013-ban a forgatókönyvért kapott újabb elismerést. A produkció bekerült a Monte-Carló-i Televíziós Fesztivál rövidlistájára is a „nemzetközi közönségdíj – vígjátéksorozat” kategóriában, olyan világhírű alkotások mellett, mint az Agymenők.

2017-ben azonban a sorozatot betiltották Ukrajnában, mivel több szereplője felkerült a kulturális minisztérium „feketelistájára”. 2019 márciusában a Kijevi Kerületi Bíróság jogszerűtlennek nyilvánította ezt a tilalmat.

2009-ben a Kvartal 95 Stúdió elkészítette első egész estés mozifilmjét, a Szerelem a nagyvárosban (Ljubovj v boljsom gorogye) című vígjátékot, amelynek főszerepét Volodimir Zelenszkij alakította. A film 2,47 millió dolláros (830 millió forint) bevételt hozott. A folytatás 2010-ben került a mozikba, és hasonló sikert ért el. A harmadik rész 2014-ben jelent meg, amely összesen 15 millió dollárt (5 milliárd forint) termelt, ebből 3 milliót (1 milliárd forint) csak Ukrajnában.

Később bemutatták a Rzsevszkij Napóleon ellen című vígjátékot, amely a Rzsevszkij hadnagyról szóló népszerű anekdotákra épült. A filmben Zelenszkij Bonaparte Napóleont alakította, igyekezve a figurát gúnyosan és humorosan megjeleníteni. Mindezek ellenére egy, a napóleoni háborúkban jártas szakértő egy Facebook-bejegyzésben így fogalmazott: „Bármennyi bohóckodás is volt benne, Zelenszkij Napóleonja az egyik leghitelesebb ábrázolás lett a valódi császárról.”

2009-ben a Kvartal 95 Stúdió tulajdonost váltott: a ciprusi Art Fox Studios Ltd. lett a főrészvényes, kiszorítva a Seffir testvéreket. A piaci szereplők szerint a cég valójában Valerij Horoskovszkijhoz, az Inter televíziócsatorna akkori tulajdonosához kötődött. Volodimir Zelenszkij lett az Inter főproducere, és elkezdte saját stúdiójának műsoraival feltölteni a csatorna kínálatát. Újraindította az orosz „Mi? Hol? Mikor?” intellektuális talkshow ukrán változatát, elindította a „Táncom” című show-t, a „Nevettesd meg a humoristát!” (2011-ben) és a „Vasárnap a Kvartallal” című műsorokat, valamint elkészítette az Irodai románc: A mi időnk című filmet és több más produkciót. A Kvartal 95 filmstúdió teljes csapata azon dolgozott, hogy új tartalommal lássa el a csatornát.

Ekkorra Valerij Horoskovszkij visszatért a hatalmi struktúrákba: a Vámhivatal élére került, és éles küzdelembe bonyolódott Julija Timosenko miniszterelnökkel. Ez a konfliktus jelentős hatással volt a Kvartal 95 repertoárjára is. A szatirikus jelenetek középpontjában gyakran Timosenko állt (akit Olena Kravec alakított), és az ellene irányuló gúny időnként nyers, kemény, sőt sértő hangot ütött meg.

2010-ben, miután Viktor Janukovics megnyerte az elnökválasztást, Valerij Horoskovszkij előbb az Ukrán Biztonsági Szolgálat (SZBU) elnöke lett, majd pénzügyminiszter, később pedig első miniszterelnök-helyettes. 2012 végére már minden esélye megvolt arra, hogy Ukrajna miniszterelnöke legyen, ám a Janukoviccsal és belső körével kiéleződő konfliktus meghiúsította ezeket a terveket. Ez idő alatt a Kvartal 95-öt sokan Horoskovszkijhoz kötődő társulatként tartották számon. Az igazsághoz ugyanakkor az is hozzá tartozik, hogy Horoskovszkij nem tiltotta meg Janukovics kritizálását vagy kigúnyolását (akit rendszerint Olekszandr Pikalov alakított). Egyes jelenetek pedig kifejezetten merészek voltak: például az, amelyben donyecki üzletemberek érkeznek Janukovicshoz, hogy üzleti előnyöket követeljenek. Még a büntetett előéletére tett célzások is gond nélkül elhangozhattak.

A Kvartal 95 Stúdió 2011-ben útjára indított saját műsorában, a „Nevettesd meg a humoristát!” című produkcióban a feladat egyszerű volt: a résztvevőknek – amatőr stand-uposoknak – egy percük volt arra, hogy megnevettessék a profi humoristákat (a zsűriben rendszerint Volodimir Zelenszkij és Jevhen Kosovij ült). A műsor népszerűsége gyorsan túlnőtt az ukrán határokon: átvették Oroszországban, Litvániában, Kazahsztánban, Fehéroroszországban és Kínában is. Emellett a jogokat megvásárolta Finnország és Olaszország is.

A 2012-es parlamenti választások csúcspontján a Kvartal 95 Stúdió életre hívta a Mesebeli Rusz című animációs sorozatot, amely hamarosan a számítógépes animáció és a politikai szatíra etalonjává vált Ukrajnában. A szereplők többnyire vezető állami tisztviselőket és ismert politikusokat formáztak, akiket nyíltan komikus, parodisztikus fényben ábrázoltak. A számítógépes animáció színvonala kiemelkedően magas volt, és minden egyes epizód valódi művészi értéket képviselt. A sorozat rövid idő alatt óriási népszerűségre tett szert.

2012 októberében az Inter televíziócsatorna megszakította az együttműködést a Kvartal 95 Stúdióval a produkciók egyre növekvő költségeire hivatkozva. Valószínű azonban, hogy az okok nem kizárólag pénzügyiek voltak. 2012 őszén Valerij Horoskovszkij megállapodott a médiamenedzser Viktorija Szjumarral (aki ma már Ukrajna parlamentjének tagja), hogy növelje a csatorna bevételeit. Szjumar munkához látott. Már akkoriban pletykák terjedtek az újságírói körökben arról, hogy lépései több konfliktust is kiváltottak a csatorna vezetésével. Zelenszkij és a Kvartal 95 éppen akkor váltak meg az Intertől, amikor Szjumar a csatornához került. Pedig a médiakutatások szerint az „Esti negyed” volt az Inter legnézettebb műsora, amely országos szinten, a 18 év felettiek körében átlagosan 65%-os nézettséget ért el.

A filmstúdió vezetése úgy döntött, hogy visszatér az 1+1 csatornához, amely addigra már az oligarcha Ihor Kolomojszkij tulajdonába került. 2012 végén partnerségi megállapodást írtak alá az 1+1-gyel.

A szakértők becslése szerint az Inter évente 23 millió dollárt (7,7 milliárd forint) fizetett a filmstúdiónak a szerződés alapján. Az 1+1-hez való átigazolás azonban anyagilag nem bizonyult olyan jövedelmezőnek a Kvartal 95 számára. A szakértők szerint az 1+1 mindössze 9 millió dollárt (3 milliárd forint) fizetett az „Esti negyed” és a „Esti Kijev” sugárzási jogaiért (évente 21 epizód). A „Nevettesd meg a humoristát!” egy-egy epizódjának költségét – amely hetente került adásba – körülbelül 310 ezer dollárra (1 milliárd forint) becsülték (évente nagyjából további 6 millió (2 milliárd forint)). Más szóval, a filmstúdió rosszabb feltételekbe ment bele, mint korábban az Internél.

Később, amikor Zelenszkij már elnök volt, 2019 szeptemberében különös esemény történt. Ihor Kolomojszkij váratlanul megjelent egy népszerű politikai műsor élő adásában, amelyet a jól ismert újságíró, Szavik Suszter vezetett. Kolomojszkij arra kérte Susztert, hogy mutassa be a közöttük kötött szerződést, és magyarázza el annak tartalmát (akkoriban Suszter szintén Kolomojszkij csatornáján dolgozott). Suszter felmutatta a szerződést, mire Kolomojszkij ravaszul elmosolyodott, és így szólt: „Nem ezt a szerződést, hanem azt az offshore-papírt, amellyel elkerülöd az adófizetést.”

Ez hatalmas botrányt kavart. Suszter zavarba jött, Kolomojszkij pedig továbbra is módszeresen faggatta. Egy ukrán politikus, aki jól ismerte Kolomojszkijt és a szokásait, így kommentálta az esetet: „Ez egyértelmű figyelmeztetés Zelenszkijnek. Kolomojszkij bármikor előveheti az ő offshore-szerződését is. Így tart mindenkit pórázon.”

2021 októberében a Pandora-iratok nyilvánosságra kerülésekor derült ki, hogy Volodimir Zelenszkij valóban kapott pénzeket Ihor Kolomojszkijtól, amelyeket offshore cégeihez kapcsolódó számlákra utalt. Ezt a megdöbbentő kijelentést politikai ellenfele, Petro Porosenko volt ukrán elnök tette. A dokumentumok szerint Zelenszkij és a Kvartal 95 Stúdió így mintegy 40 millió dollárhoz (13,3 milliárd forint) jutott, amely után nem fizettek adót az ukrán költségvetésbe. Szakértők szerint a tényleges összeg ennél jóval magasabb is lehetett.

Zelenszkij egyik szövetségese, Olekszandr Kornyijenko parlamenti képviselő higgadtan így nyilatkozott erről:

„Igen, valóban történt ilyen. Akkoriban sok üzletember offshore cégeken keresztül dolgozott, amit az ukrán törvények nem tiltottak. Ez bevett gyakorlat volt. De mindez azért alakult így, mert Petro Porosenko akkoriban a gazdasági miniszteri posztot töltötte be a kormányban, és Zelenszkijnek meg kellett védenie magát Porosenko korrupciójától!”

Végül az ügyet szőnyeg alá söpörték – a közvélemény hamarosan más, izgalmasabb témák felé fordult, a Pandora-iratok pedig egyszerűen kikerültek a figyelem középpontjából.

Bár a Kvartal 95 rendelkezett néhány igazán találó szatirikus jelenettel, gyakran érték bírálatok ízléstelenség, az egyszerűsített, alpári humor és a tapintatlanság miatt, ami sokszor átlépte a jó ízlés határát. A Hromadske.ua így írt erről: „A Kvartal 95 Stúdiót számtalanszor éppen a humora miatt kritizálták. 2012-ben, a holodomor{13} áldozatainak emléknapján az Inter egyik műsorában Volodimir Zelenszkij nemcsak Viktor Janukovics elnököt gúnyolta ki, hanem a holodomor témáját is érintette.”

2014-ben, a méltóság forradalma idején a Kvartal újévi műsorában arra utaltak tréfásan, hogy az ukránoknál szinte hagyomány tízévente forradalmat kirobbantani, amelynek következtében az egyik kellemetlen helyzetet egy másik, ugyanolyan kellemetlenre cserélik. A műsorban azzal a gondolattal is eljátszottak, hogy ha a Berkut (a rohamrendőrség) gumibotok helyett ebonitbotokat kapna, a tüntetők pedig gyapjúruhát öltenének, akkor akár még áramot is termelhetnének.

2018 elején a Kvartal 95-öt homofóbiával vádolták meg egy jelenet miatt, amelyben Pinokkiót melegként szerepeltették. Emberi jogi aktivisták és az LMBT-közösség képviselői bocsánatkérést követeltek a színészektől. Ennek következtében a Kvartal 95 Stúdió eltávolította a videót az internetről.

Nemcsak az ukránok bírálták a Kvartal humorát. 2014-ben, miután Volodimir Zelenszkij gúny tárgyává tette Ramzan Kadirov csecsen elnököt, több fenyegetést is kaptak (sőt még az is felmerült, hogy merényletet készülnek elkövetni Zelenszkij ellen). Ez végül arra késztette a csapatot, hogy nyilvánosan bocsánatot kérjen Kadirovtól.

A Kvartal 95 egyik leghíresebb jelenete az volt, amelyben Volodimir Zelenszkij és Olekszandr Krapov zongorán imitál szexuális aktusokat – ezt mindmáig felróják Zelenszkijnek. Politikai ellenfelei gyakran emlékeztetik rá, hogy „az elnök jobban játszik a zongorán, mint amennyire ért a politikához” (különösen csípősen hangzott ez Julija Timosenko szájából).{14} Kétségtelen, hogy ez a jelenet több alkalommal is kellemetlen helyzetbe hozta Zelenszkijt. Akkoriban, jóval politikai pályafutása előtt, még a műsor egyik csúcspontjának számított. Néha azonban egy pillanatnyi botrány is elegendő ahhoz, hogy semmissé tegyen sok fontos eredményt – vagy legalábbis veszélybe sodorja valaki karrierjét.

A filmstúdió egyes ötletei idővel igazi népi anekdotává váltak. Ilyen például a jól ismert tréfa a férfiról, aki bemegy egy cukrászdába, és Porosenko-tortát kér. – Miféle torta az? – kérdezi az eladó. – Olyan, mint a francia krémes{15}, csak tojások nélkül. – Ez a poén először egy 2016-os Kvartal-előadásban hangzott el.

{1} Andrij Jermak (1971–) Ukrajna egyik legbefolyásosabb politikusa. 2025-ig az ukrán Elnöki Hivatal vezetője volt, de korrupciós botrány miatt beadta lemondását. A magyar kiadás megjelenése idején az ukrán kormányban számos személycsere volt, így a könyvben szereplő kormánytagok közül soknak a pozíciója már nem az, mint az angol kiadás idején. – A lekt.

{2} Ivan Mazepa (1639–1709) népszerű kozák hetman volt, akinek köszönhetően a mai ukrán területeken jelentős fejlődések mentek végbe úgy, hogy közben kiváló kapcsolatot ápolt az orosz cárral. Ennek ellenére, az orosz–svéd háborúban a svéd király oldalára állt, olyan feltételeket kérve, amelyeket tulajdonképpen most kér Ukrajna a Nyugattól. A könyvben később Puskin Poltava című elbeszélő költeménye is szóba kerül, amelynek ő volt a hőse. – A lekt.

{3} Dider, Julia: Dictionnaire de la philosophie, Párizs, Larousse, 1964.

{4} 2013 novemberének vége és 2014 februárja között több hónapos Oroszország-ellenes, Európa-párti tüntetéssorozat volt Kijev főterén, a Majdanon. Ennek következményeként dőlt meg a Janukovics-kormány hatalma. Az úgynevezett „méltóság forradalmát” hamarosan követték a 2014-es oroszbarát zavargások, majd a Krím orosz annektálása, ami később az orosz–ukrán háború kirobbanásához vezetett. – A szerk.

{5} Mikola Azarov a Janukovics-érában volt miniszterelnök; jelenleg Oroszországban van „száműzetésben”.

{6} A KVN máig meghatározó nemzetközi televíziós showműsor a posztszovjet térségben. Több mai médiamogul, producer, tévécsatorna-tulajdonos a KVN-ben kezdte pályafutását. A klub lényege az volt, hogy különféle egyetemi csapatok mérkőztek egymással: mindenféle műfajokban, témákban komikus jeleneteket kellett előadniuk, amit egy híres emberekből álló zsűri pontozott. Főműsoridőben adták, számos néző szurkolt a csapatoknak a moszkvai, pétervári, gyakran kijevi döntők során. – A lekt.

{7} Más kutatások szerint a definíció az 1990-es években született, ma már fiatal felnőttekre vonatkozik, akikre illik a sértődékenység, a túlérzékenység, a „törékeny lélek” fogalma, illetve képtelenek a kritika és a lelki sérelem elviselésére. A kifejezés először Palahniuk Harcosok klubja című 1996-os regényében tűnt fel. – A szerk.

{8} A Fort Boyard egy televíziós vetélkedőműsor, amelynek helyszíne az azonos nevet viselő francia erőd. – A szerk.

{9} Ukrajnában a nőnap különösen jelentős piros betűs ünnep volt. Munkaszüneti napnak minősült, és kifejezetten erre az alkalomra készültek műsorok, előadások. Minden munkahelyen megünnepelték prémiummal, ajándékozással vagy közös vacsorával. A jelenet humorának kulcsa az, hogy március 8-án gyakorlatilag minden háztartásban egy spicces feleség esett be az ajtón, míg a férj aznap reggel virággal köszöntötte az ágyban a feleségét, és egész nap haptákban állt, lesve minden kívánságát. – A lekt.

{10} Parlamenti képviselők, Arszenyij Jacenyuk volt a Majdan utáni első miniszterelnök.

{11} Zelenszkij már a választási kampány során adott mélyinterjút Gordonnak, aki az egyik legjelentősebb televíziós személyiség volt Ukrajnában. – A lekt.

{12} Taiszia Povalij ukrán popénekesnő, a 1990-es évek sztárja.

{13} A holodomor az 1932–1933-as nagy ukrán éhínség időszakának neve, az ukrán nép történetének egyik legnagyobb katasztrófája: közvetlen halálos áldozatainak számát 3 és 7,5 millió közé teszik. A katasztrófa része volt a nagy szovjet éhínségnek. – A lekt.

{14} Az említett jelenetben a szereplők egy zongora billentyűin ujjak helyett a hímtagjukkal „játszanak”. – A szerk.

{15} A posztszovjet országokban a francia krémes neve Napóleon, Porosenko pedig ebből adódóan a vicc poénja szerint a „töketlen Napóleon”. – A lekt.