Riley E. Raines:

Trizanton Pilótái

V.

Aurora, az oltalmazó

© Bódis Éva, 2022

Korrektúra:

Hódosi Fruzsina

Borító:

Szebegyinszki Szilvia

… és a Pixabay szabadon felhasználható képei.

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a bővített és rövidített kiadás jogát is. A műnek részletei sem közölhetőek, sem elektronikusan sem másmilyen formában a kiadó írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-615-82025-4-1

Cím: 1133 Budapest

E-mail: bodiseva86@gmail.com

Online: https://rainesbooks.hu

TPA-01

Tira nem szívesen hagyta ott a szobáját, de ezúttal nem volt más választása. A Ricofeld anyahajó tárgyalótermébe kérették, és a parancs hivatalos úton érkezett. Már egyébként sem tehetett semmit Dionért. A jel órákkal ezelőtt megszűnt, amikor Hecate kiért a radar hatósugarából.

Szörnyen aggódott a fiúért. Ethant már elvesztette, és attól félt, hogy most Diont is el fogja azok után, hogy Dion minden parancsot megtagadva elindult Shinaria felé, hogy Ethant visszahozza. Még Tira sem tarthatta volna vissza. De nem akarta elhinni, hogy ezzel vége, hiszen még hosszú volt az idő reggelig. Dion még visszatérhet.

A nő szíve a torkában dobogott. Egy kopogással jelezte az érkezését. Valószínűleg már vártak rá, mert azonnal megérkezett a válasz odabentről. Benyitva az ajtón három férfit ismert fel odabent: Billt, a pilóták parancsnokát, Fredet, a helyettesét, és Philip Maynardot, a Ricofeld kapitányát.

– Már vártuk önt, Clayton professzor – biccentett felé a kapitány. Tira felsóhajtott. Pusztán udvariasságból elnézést kért a késésért, és csatlakozott a férfiakhoz a tekintélyes méretű tárgyalóasztal mellett.

Maynard kapitány visszafordult az előtte fekvő digitáblához. Fred arcán sosem tapasztalt, már-már gyászos kifejezés volt látható. Bill is elvesztette minden jókedvét – pedig az előző csata alatt, amikor gyakorlatilag néhány perces küzdelemben elpusztították az egyik grófság flottáját, még nagyon jó kedve volt. Most azonban gondterheltnek tűnt, és Tira ezen egyáltalán nem csodálkozott.

A kapitány kisvártatva felemelte a fejét, és a nőre nézett.

– Miért nem fordította vissza Blackburnt? Tudtommal távolról is vezérelhető a Humanoid rendszere.

Tira vett egy mély levegőt. Készen állt a válasszal.

– Nem tehettem. Azok után, hogy a pilóta rákapcsolódott a vezérlésre, néhány apróságtól eltekintve semmit sem állíthatok át, különben végzetes károkat okozhat az idegrendszerében. A távolról kényszerített szétkapcsolás az egyik legveszélyesebb.

– Értem – bólintott a kapitány. Hűvös maradt a hangja. Nem volt vádló, sem pedig indulatos. Tira biztos volt benne, hogy felsőbb nyomásra tette fel a kérdést, és a kapitány következő szavai be is igazolták ezt a sejtését. – Írásban kérem ennek a részletes indoklását. Legyen benne minden, mert lehetséges, hogy önt is felelősségre vonják.

Tira nyelt egyet. Négy diplomát gyűjtött össze, de a katonai jog nem volt köztük.

– Rendben. Legkésőbb reggelre elkészülök vele.

A kapitány bólintott.

– A Humanoid-projektet leállították a jelenlegi formájában. A kutatólaborban továbbra is folynak a tesztek, de addig is önt is visszarendelték.

Tira keze ökölbe szorult. Ahhoz képest, hogy az engedélyezések sokszor heteket vettek igénybe, azok megvonásához elég volt néhány óra is.

– Értettem – válaszolt, és zárkózottan karba fonta a kezét a mellkasán.

Bill úgy szólalt meg, hogy nem kért engedélyt a kapitánytól.

– Egyelőre nem tudok fuvart biztosítani. Négy nap múlva érkezik utánpótlásunk, visszafelé téged is ki tudnak vinni a szárazföldre.

– A labor huszonnégy órás határidőt szabott – vetette ellen a kapitány.

– Akkor küldjenek érte valakit! – javasolta Bill. Nem emelte fel a hangját, csak szárazon tájékoztatta a kapitányt. – Egyetlen pilótát sem tudok nélkülözni.

– Így is csúnyán fogyatkozásnak indultak – tette hozzá Fred morogva.

A kapitány úgy tett, mintha meg sem hallotta volna a megjegyzést. Gondterhelten felsóhajtott.

– Rendben, tájékoztatom őket – mondta, és alvó üzembe kapcsolta a digitábláját. Komoran nézett Tira szemébe. – A központból mindenkit felelősségre akarnak vonni, akinek köze volt ehhez az ügyhöz. Eddig sem lelkesedtem a Humanoidokért, de sosem hittem volna, hogy ennyire gyászos véget fognak érni.

– Még egyáltalán nem biztos, hogy véget ért – vetette ellen Tira. – Még lehet, hogy Dion visszatér.

– Északon vesztették el a jelét – szólalt meg ismét Fred. – Egyértelmű, hogy Shinaria felé fordult a három cinkosával együtt.

– Cinkos? – Tira figyelmét nem kerülte el a szóhasználat.

– Hazaárulással vádolják őket – tette hozzá gyászosan Fred, mintha ennél rosszabbat el sem tudott volna képzelni.

Bill a kezébe temette az arcát, és fojtott hangon egészítette ki a helyettesének szavait.

– És már ki is adták ellenük az elfogási parancsot, kiegészítve azzal, hogy ha ellenállást tanúsítanak, lelőhetik őket.

Tira érezte, hogy minden vér kifut az arcából. Kapaszkodót keresve markolta meg az asztal szélét.

– Nem…

– Sajnálom, nem tehettem ellene semmit – vette magához a szót Maynard kapitány. Őszinte szánakozás tükröződött az arcán. – Ha Shinaria nem pusztítja el, vagy ejti fogságba, akkor valószínűleg nálunk fogják megadásra kényszeríteni. Persze nagy rá az esély, hogy egyszerűen leszedik őket, még mielőtt további gondot okoznának.

– Már ha bírják – morogta Bill, és leeresztette a kezét az arca elől.

Tira hitetlenül rázta meg a fejét.

– Dion nem fog a saját hazájára támadni!

– Tudom – bólintott a kapitány, és Billre pillantott – Legalábbis minden eddigi jelentés ezt sugallja. De a központban ezt nem tudják. Ráadásul abban sem lehetünk biztosak, hogy ha ismét felbukkan a Humanoid, akkor valóban Dion Blackburn fogja vezetni.

Tira megpróbált lehiggadni, és logikusan átgondolni a kapitány szavait. Valóban volt bennük igazság, de ettől függetlenül képtelen volt elhinni, hogy Trizanton ennyire egyszerűen lemondott a két legjobb pilótájáról. Hogy fenntartások nélkül megölné azt a fiút is, aki pillanatok alatt képes lenne hatékonyabbá tenni a gépeiket, ahogyan tette azt a Denevérekkel.

De semmi beleszólása sem volt a hadügyi döntésekbe.

Kisvártatva ismét a kapitány szólalt meg, halk, már-már bocsánatkérő hangon.

– Végeztünk, professzor.

Tira bólintott. Felállt a székről, és szótlanul, vissza sem nézve hagyta el a tárgyalótermet.

Dion lehúzta a fejét, de mire megmozdulhatott volna, ismét eldurrant egy pisztoly. A szabadítóakció számos buktatójával számolt, de nem hitte volna, hogy épp most fognak rájuk támadni.

Mielőtt kapcsolhatott volna, Ethan már el is rántotta őt az útból.

– Fedezékbe! – kiáltotta. A többieknek talán nem volt szükségük efféle utasításokra, ők azonnal behúzódtak a Denevérek mögé, de Dion elvesztegetett egy értékes pillanatot. Újabb dörrenés kíséretében valami a lábának csapódott, úgy érezte, mintha egy kavicsot vágtak volna hozzá, de az a kavics elég nagy erővel érkezett ahhoz, hogy kisodorja alóla a lábát. Hasra vágódott a talajon. Ethan azonnal lehajolt mellé. A ruhákat elengedve talpra állította, és a fejét lenyomva berángatta Hecate lába mögé. A robot ülő helyzetének köszönhetően volt némi fedezékük.

A felhangzó kiáltozásból ítélve a támadók voltak erőfölényben. Talán még nem volt idejük bekeríteni őket, elvégre csak most érkezhettek, különben már akkor elkapják a betolakodókat, amikor az erdőn vágtak keresztül. Dion csak néhány torkolattűz fényét látta a fák közül.

Csak néhány percre lett volna már szükségük, hogy felszálljanak, de a többiek még csak be sem ülhettek a gépekbe. A Denevérek törzsénél kerestek fedezéket, és a saját fegyverüket szorongatva várták, hogy a támadóik végre tiszta célpontot nyújtsanak.

Éles reflektorfények gyulladtak fel. Néhány katonát megvilágítottak hátulról, de olyan erős fénnyel ragyogtak rájuk, hogy a pilóták semmit sem láttak a támadóikból.

Ethan kicsavarta a pisztolyt Dion kezéből, és kilesett a páncél mögül. Hecate bokájánál volt egy kisebb rés a robot lábszára és a lábfeje között, ami tökéletesen funkcionált lőrésként. Ethan a pisztollyal együtt elfoglalta magának az állást. A jobb kezét még mindig bénán lógatta maga mellett, de a baljával habozás nélkül lőtt.

Mindez csak a pillanat műve volt. Dion szívének egy tucatnyi dobbanásra sem volt ideje azóta, hogy az első golyó elhúzott közöttük.

Ethan szitkozódva lőtte el a golyókat. Sikerült semlegesítenie két katonát és három reflektort. Amint az utolsót is kilőtte, végre ismét sötétség borult rájuk.

– Mennyire súlyos? – kérdezte, rá se pillantva a fiúra.

– Micsoda? – értetlenkedett Dion.

– Meglőttek. A lábadat, te szerencsétlen! – dörrent rá Ethan. Még mindig a sötétséget fürkészte a résen át, de csak fél szemmel mert kinézni. Még mindig túl sokan voltak a támadóik, de most már nem voltak annyira ostobák, hogy a torkolattűzzel elárulják a hollétüket.

Dion kitapintotta a sebet. A keze valami sikamlóshoz ért a jobb lábán, ott, ahol azt a kavicsot érezte becsapódni. Nem kavics volt, hanem golyó, de ez csak most tudatosult benne. A seb nem tűnt túl mélynek és még csak nem is fájt. A lábát is tudta mozgatni, pedig valami keményet tapintott a vérfolt közepén.

Ugyanott, ahol évekkel ezelőtt a lábát törte, és ahol most egy kisebb fémdarab helyettesítette a csontját.

– Megmaradok – összegezte. Nem érezte alkalmasnak a pillanatot arra, hogy ennél bővebben kifejtse.

Dion nagyot nyelve felnézett a pilótafülke ajtajának irányába. Az első két méteren még csak-csak fedezékben volt, de a maradék ötöt úgy kellett megtennie, hogy semmi sem takarta. Ráadásul a csigalassú felvonóval, amely még le se ereszkedett érte.

Harminc jól képzett shinariai katona, szemben öt pilótával. Na jó, néggyel. Magát igazán nem akarta belesorolni. Richard és Alfred a saját gépeik fedezékéből válaszoltak a tűzre. Marilyn viszont, aki a legtávolabb esett tőlük, kinyitotta a Denevérének pilótafülkéjét, és egy pillanat alatt beszállt, hogy beindítsa a gépet.

Dionnak nem voltak illúziói. A lány már akkor jelentette, hogy kifogyott minden fegyverzete, amikor otthagyták Wiever legyőzött flottájának maradékát.

– Elterelem a figyelmüket! Addig szálljatok be ti is! – utasította őket a lány. Dion az adóvevőjében, enyhén torzítva hallotta a hangját. Még itt sem volt tökéletes köztük a rádiókapcsolat, de a semminél mindenképpen jobb volt.

Ethan adóvevő nélkül is átlátta a helyzetet.

– Készülj! Beindítom a gépet! – kiáltotta Dionnak, és egy pillanatra hátrébb húzódott, amíg beütötte Hecate indítókódját a gép bokáján lévő, tenyérnyi billentyűzeten.

Marilyn gépmadara gurulni kezdett a füvön, amíg irányba állt. Ha másra nem is, de arra tényleg jó volt, hogy összezavarja a shinariai katonákat. Pisztolygolyók kopogtak a gép páncélján, de néhány karcoláson kívül nem tehettek benne kárt.

Már le is ereszkedett a felvonó Hecate pilótafülkéje mellől. A gépen kigyúltak a készenléti fények, és bevilágították a tisztást. Egy pillanat alatt a három-négytucatnyi egyenruhás és a pilóták is ugyanúgy láthatóvá váltak.

Dion nagy levegőt véve nekiindult. Szúrást érzett a lábában, amikor ránehezedett, de nem volt ideje a sérülésre figyelni. Nem lehetett túl komoly. Végtére is képes volt járni, szaladni is.

Megragadta a felvonót, a sértetlen lábával ránehezedett, és felhúzatta magát. Talán a Denevérek közreműködésének köszönhetően nem lőttek rá. Hallotta az adóvevőből, hogy Alfred is rászánta magát a beszállásra. Neki legalább voltak még töltényei, ha nem is túl sok – de a fiú káromkodásából ítélve azonnal rálőttek, amint kimerészkedett a fedezékből. Marilynre tucatnyi gépfegyver szegeződött, a lány gépének páncélján folyamatosan kopogtak a golyók, de a katonák hátráltak előle. A sűrű aljnövényzetben ők sem hozhattak magukkal komolyabb fegyvereket, a vastag törzsű fák között tankokkal sem manőverezhettek át. Dion belátta, hogy csak azért vannak még életben, mert elfogadták Niké ajánlatát. Ha már a kikötőből gyalog jönnek, akkor legkésőbb ezen a helyen zárják végzetes csapdába őket.

Dion beugrott a fülkébe, és magára húzta az ajtót. Vett egy mély levegőt, és ellazította a tagjait. Csak akkor nyitotta ki a szemét, amikor már a vezérlőrendszer Hecate helyzetéhez igazította őt is, és átadta neki az irányítást.

Szétnézett. Ethan apró, törékeny alakja még mindig a lábánál volt. Egyetlen véletlen mozdulata is végzetes lehetett volna a fiú számára. És rajta nem volt adóvevő, nem tudott csak úgy szólni neki, hogy húzzon el onnan.

Ethan hátrafordult, és széles integetésbe kezdett. Dion képtelen volt kivenni a fiú kiabálását a csatazajból.

– Lődd szét őket! – hallotta Richard hangját.

Hát, valószínűleg Ethan is ilyesmit akart mondani.

Dion felsóhajtott.

– Gun on! – parancsolta a gépnek.

Ülő helyzetben kifejezetten kényelmetlen volt a mozdulat. A jobb kezét a földre támasztotta, a lábainak abszolút nyugalmat parancsolt, és hagyta, hogy a balját a gép irányítsa. Már aközben bemérte a lehetséges célpontjait, hogy a hatalmas W-16-os gépfegyver a kezére igazodott.

A shinariai katonák viszont végre rájöttek, hogy itt nem sok esélyük maradt a győzelemre, gyalogosan legalábbis semmiképpen. A fegyverdörgés elhalt, és a bátor férfiak nyulakat megszégyenítő sebességgel vonultak vissza. Dionnak még csak lőnie se kellett rájuk.

– Gyávák! – nevetett Marilyn.

A fiú megkönnyebbülten sóhajtott fel, és amint elmúlt a veszély, kikapcsolta a gépfegyvert. Ráközelített Ethan alakjára. A fiú most a páncélnak támaszkodott, és gyorsan szedte a levegőt, de amint kiszúrta, hogy a robot figyeli, felemelte a hüvelykujját.

– Látod? Tudsz te félelmetes is lenni – vigyorodott el. Most, hogy már elcsendesült a környék, Dion könnyedén ki tudta venni a szavait.

Dion megcsóválta a fejét, és a hőkamerát igénybe véve még egyszer ellenőrizte az erdőt. A katonák egyre távolodtak tőlük, de a fiú biztos volt benne, hogy hamarosan a nyakukon lesznek a sáskák. Pedig még azelőtt el kellett húzniuk innen a csíkot.

– Mindenki megvan? – kérdezte.

– Részemről épségben – jelentette Alfred.

– Remekül, már hiányzott egy kis izgalom – morogta Richard.

– Úgyis túl sokat unatkoztunk mostanában – fűzte hozzá gúnyosan Marilyn.

Dion felsóhajtott. Neki mára már kezdett elege lenni az izgalmakból.

Mégis úgy érezte, hogy megérte.

Richard még nem szállt gépbe. Most a veszély elmúltával Ethanhöz sietett, útközben felszedte a földről a ruhákat, és a fiú kezébe nyomta, egy tartalék adóvevővel együtt.

Ethan most már nem tiltakozott. Eltűnt Hecate közeléből, hogy a robot kényelmesen fel tudjon állni, és magára vette a ruhákat. Mire Dion talpra kecmergett, addigra Ethan is bejelentkezett a vonalba.

– Indulhat a kilövés? – érdeklődött Marilyn. Azóta, hogy rászegezte a fegyvereit a támadóira, nem kockáztatott újabb mozgást. A Denevérek futóművének nem tett jót a természetes talaj.

– Na, erre kíváncsi leszek – csóválta meg a fejét Ethan, de valószínűleg belátta, hogy megfelelő méretű páncél nélkül nem vetekedhet az itteni körülményekkel, úgyhogy az egyik méretes fatörzs mögött keresett menedéket.

– Remélem, felfelé is legalább ugyanolyan jól fog működni, mint lefelé – jegyezte meg Dion, és a kezébe vette Marilyn gépét. Egyébként is a lány mutatott legtöbb bátorságot közülük.

– Ha a levegőben vagy, azonnal indulj északra, és vissza se nézz, amíg ki nem értél a sziget fölül! – utasította Alfred.

– Vettem – vigyorgott a lány. Dion a pilótafülke átlátszó tetejének köszönhetően látta, ahogy minden tagjával a vezetésre koncentrál. A keze már a szárnyakat nyitó karon volt. A hajtóművek már égtek, de még nem fejtettek ki tolóerőt.

Emlékezett rá, hogy a szimulátorban hogyan lőtték ki a hajóról, és tisztában volt vele, hogy nem fogja tudni produkálni ugyanazt a lendületet.

– Készülj! – figyelmeztette.

Ethan gyanúsan csendben volt.

– Kész vagyok – vett egy nagy levegőt a lány.

Dion úgy döntött, feleslegesen gondolkodik tovább a lehetséges következményeken. Marilyn remek pilóta volt.

Vett egy nagy levegőt, és egy gyors visszaszámlálás után, egyenes, felfelé hajló mozdulattal a magasba dobta a gépet.

A Denevér hajtóművei azonnal teljes üzemre kapcsoltak, a szárnyak sima mozdulattal nyíltak ki, és a gép egyenletesen száguldott a magasba.

– Ez az! – kiáltott fel Marilyn.

– Szép volt – ismerte el Richard is.

– Én jövök – mondta Alfred.

– Teljesen hülyék vagytok – fejtette ki a véleményét Ethan.

Dion elvigyorodott.

– Te egy szót se szólj, inkább készülj fel az utazásra! – torkolta le a fiút.

Ethan nyelt egyet.

– Fenntartom az állításomat – morogta.

Dion elvigyorodott. Magának sem szívesen vallotta volna be, hogy mennyire hiányoztak neki Ethan beszólásai.

Alfredet és Richardot is sikerült pályára állítania. Richard diadalittas kiáltása még a fülében visszhangzott, amikor Ethan előmerészkedett a fák közül.

– Nem csodálom, hogy ezt nem mertétek korábban kifejteni – csóválta meg a fejét. A szeme se rebbent, ahogy felnézett a húszméteres robot arcába.

Dion elvigyorodott, megfeledkezve róla, hogy Hecate nem követi le az arcizmainak mozgását. Lehajolt, és Ethan mellett a földre tette a kezét. A műszaki állapot jelentése szerint alig melegedett fel a páncél a sugárhajtóműveknek köszönhetően. Ezt a pár fokot úgyis vissza fogja hűlni.

– Ideje nekünk is indulni – jegyezte meg.

Ethan vett egy mély levegőt, és fellépett a robot kinyújtott tenyerére.

– Én se vagyok normális – morogta, de azért leült, és amennyire csak tudott, biztonságba helyezkedett. A bal kezével megkapaszkodott a páncél illesztéseiben. Dion érezte az apró nyomást a saját kezén. Most nem használhatta a pajzsot, hiszen az Ethant is azonnal megölhette volna.

Sosem vitt még ilyen értékes csomagot. Lassan felegyenesedett, bekapcsolta a sugárhajtóműveket, és óvatosan elemelkedett a talajtól.

– Ezt nem hiszem el… nem, ilyen nincs… ha leszálltunk, kinyírlak… teljesen hülye vagy… – A fejében ezek a szavak visszhangoztak.

Akár a saját gondolatai is lehettek volna.

Bekapcsolta a gravitont. Ethan már-már görcsösen kapaszkodott, hiszen a gravitáció hirtelen megváltozása nem volt túl jó hatással rá. Dion elsősorban rá figyelt, csak utána a repülésre. Ethan mondhatott bármit, attól még véletlenül se szerette volna leejteni.

TPA-02

Niké nem húzhatta tovább az időt. A parancs egyértelmű volt: Najibbal együtt hozzák vissza a szökött foglyot, és vele együtt szerezzék meg a szigetre merészkedett másik Humanoidot is. A lány ennek megfelelően úgy tett, mintha leghőbb vágya lenne elfogni a merész gépet a pilótájával együtt, és visszahurcolni Ethant a hajóra.