Natalie Anderson

Hercegnő álruhában

Maureen Child

Elcsábítom a férjem

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Natalie Anderson, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A ROMANA 735. eredeti címe: Princess’s Pregnancy Secret

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Scheer Katalin

© Harlequin Books S. A., 2009 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A Romana 736. eredeti címe: Seduced into a Paper Marriage

(Harlequin Silhouette Desire)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2012)

Magyarra fordította: Wekerle Szabolcs

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 735-736. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-439-1

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Natalie Anderson

Hercegnő álruhában

1. FEJEZET

Damon Gale céltalanul kószált a zsúfolt bálteremben. Kikerült egy csapat nevetgélő nőt, akik kihívó pillantásokat vetettek rá színes tollakkal díszített álarcuk mögül. Jobb lett volna, ha ő is magán hagyja a maszkját…

Miközben hátat fordított egy újabb kacér mosolynak, belekortyolt a pezsgőjébe. Valami erősebbre lett volna szüksége.

A nők mindig többet vártak tőle, mint amennyit adni tudott. Hiába figyelmeztette őket jó előre, hogy ne számítsanak komoly kapcsolatra, mégis minden alkalommal az lett a vége, hogy követelőzni kezdtek, és szemrehányásokkal illették.

„Neked nincs is szíved.”

Cinikus mosolyra húzta a száját, amikor eszébe jutott ez a mondat.

A visszatérés Palisadesbe feltépte a régi sebeit. De ma este végérvényesen maga mögött hagyja a múltját, vissza se néz többé. Csak ezt a pár órát kell még átvészelnie.

A palota pompája arra szolgált, hogy a királyi család előkelőségét tükrözze, és hogy a hétköznapi emberek szürkének és jelentéktelennek érezzék magukat. Damonnek fizikai fájdalmat okozott a rengeteg festmény, falikárpit, aranyozott bútor látványa.

Az arisztokraták és a hírességek a galérián zsúfolódtak össze, ahonnan mindenki láthatta őket, és ahonnan ők is ráláthattak a díszteremben hömpölygő sokaságra.

Legszívesebben ledobta volna magáról a szmokingot, és futott volna néhány kilométert a tengerparton, de nem tehette. Muszáj maradnia még egy ideig, és jó képet vágnia ehhez a szánalmas színjátékhoz.

A képmutatás megkeserítette a méregdrága pezsgőt a szájában. Még szerencse, hogy a saját egzisztenciája nem függ a szépek és gazdagok jóindulatától! A szoftverfejlesztő cége sikerének köszönhetően ő is van olyan gazdag, mint a jelenlévők többsége.

Most az egyszer azonban maga is bevetette a jól bevált „kéz kezet mos” elvet.

A féltestvérérére nézett, aki néhány méterrel távolabb tárgyalt a befektetőkkel, akiket Damon az imént mutatott be neki. Ennél több segítséget nem volt hajlandó elfogadni. Alig ismerték egymást, és egyikük sem akarta feltépni a sebeket, amelyeket a szüleik hűtlensége okozott bennük. Kassie büszke volt, ő pedig tiszteletben tartotta az érzéseit.

Damon egy félreeső zugot keresett, ahol meghúzhatja magát, mielőtt feltűnés nélkül távozik. A termet két oldalról márványoszlopok szegélyezték. Az egyik oszlopsor mögött többszárnyú üvegajtó nyílt a hangulatosan megvilágított belső udvarra, a másik mögött viszont falfülkék sorakoztak, tökéletes rejtekhelyek az egyedüllétre vágyó vendégek számára.

A férfi odalépett az egyik fülkéhez, ám legnagyobb meglepetésére már volt ott valaki.

A lánynak derékig érő kék haja volt, minden bizonnyal paróka, az arca felső részét fekete csipkés álarc takarta, az állára és a vállára ezüst csillámpor tapadt.

Damon hirtelen nem tudta, mit tegyen. A nő feltűnően szép volt, a földig érő ruha kihangsúlyozta nőies alakját, karcsú, hosszú lábát, vékony derekát, kerek mellét. Napsütötte bőre arra utalt, hogy sok időt tölt a szabadban, méghozzá valószínűleg nem a strandon heverészve, különben nem lenne ilyen tökéletes a teste.

Mivel a lány még mindig nem vette észre őt, volt ideje megfigyelni. Az álarc ellenére is látszott rajta, mennyire ideges. A férfi erős késztetést érzett rá, hogy megnyugtassa. Mosolyt akart csalni a lány arcára. Át akarta ölelni a derekát, és magához húzni.

Az egész testét elöntötte a forróság, ami végül is sokkal kellemesebb volt, mint az a fojtogató idegesség, amit az érkezésekor érzett. Megengedhet magának egy kis szórakozást, most, hogy megtette a kötelességét, és kiegyenlítette az adósságát a féltestvérével szemben.

Óvatosan közelebb lépett a nőhöz, aki továbbra is lenyűgözve bámulta a báli forgatagot. Ahelyett, hogy felfedezte volna a férfi jelenlétét, még inkább visszahúzódott a falfülke homályába.

Vajon egy ilyen szép fiatal nő miért kerüli a társaságot? Egyáltalán: miért van egyedül?

Damon szívesen vállalta volna a kísérője szerepét.

Elvett egy másik pohár pezsgőt a legközelebbi pincér tálcájáról, és a lány mellé lépett. Volt valami megható a lényében, a magányosságában, a vágyakozó tekintetében.

– Túl nagy a nyüzsgés?

A lány megpördült a sarkán, és nagy szemeket meresztett a férfira. Nem jött ki hang a torkán.

– Most először vagy itt a palotában? Elég sokkoló tud lenni egy ilyen összejövetel – próbált csevegni a férfi.

A gyönyörű, néma ajkakról lejjebb csúszott a tekintete, és megint elöntötte a forróság. A lány elvörösödött, de nem próbált elmenekülni a helyzetből.

Damon az idejét sem tudta, mikor kezdeményezett utoljára, többnyire csak menekült a túlságosan rámenős nők elől. Elege volt abból, hogy mindig magyarázkodnia kell, amiért nem akar elköteleződni.

Úgy tervezte, hogy tíz perc múlva angolosan távozik, de hirtelen úgy érezte, megérdemel egy kis szórakozást. Hogyan hagyhatná itt ezt a varázslatos kék szempárt? Ezt az érzéki ajkat, amelynek csücskében szomorúság bujkál?

– Hogy hívnak?

A lány pupillája kitágult, de továbbra is némaságba burkolózott.

– Azt hiszem, Blue-nak foglak nevezni.

– A hajam miatt?

A hangja egyáltalán nem illett az ártatlan tekintetéhez. Reszelős volt, mint a macska nyelve. Egy macskanő! Damon arra gondolt, szeretné addig simogatni, míg dorombolni nem kezd.

– Nem. A távolba révedő tekinteted miatt. Tele van vágyakozással.

– Mit gondolsz, mire vágyom?

A férfi nem válaszolt, a hallgatása sokkal beszédesebb volt. Szikrázott köztük a levegő.

– Én hogy szólíthatlak téged?

– Nem tudod, ki vagyok? – lepődött meg Damon.

– Tudnom kellene?

A férfi néhány pillanatig némán vizslatta a lányt. Úgy tűnt, tényleg fogalma sincs, kivel áll szemben. Micsoda üdítő érzés!

– Nem – felelte végül. – Nem vagyok herceg vagy ilyesmi. Csak néhány napos látogatásra jöttem Palisadesbe. Amúgy szingli vagyok.

– Ennek mi a jelentősége számomra?

– Nem is tudom – vonta meg a vállát Damon, miközben a szája mosolyra görbült.

Odanyújtotta a pezsgőspoharat a lánynak.

– Hogyhogy egyedül vagy?

A lány az ajkához emelte a poharat, de a férfi nem volt biztos benne, hogy ivott is a pezsgőből.

– Miért nem vegyülsz el a többiek között? Bujkálsz valaki elől?

– És te? Te miért vonod ki magad a társaságból?

– Nem jószántamból vagyok itt. Néha kénytelen az ember olyasmit csinálni, amihez semmi kedve.

– Értem. De ha találkozol egy csinos nővel, máris megjön a kedved, igaz?

– Nem tagadom. Elvégre férfiból vagyok. – Néhány pillanatig farkasszemet néztek egymással. – Gyakran veszel részt ehhez hasonló társasági összejöveteleken?

A lány megvonta a vállát.

– A kórházban dolgozol? – hajolt közelebb hozzá Damon.

– Bizonyos értelemben… igen.

– Miért nem vagy együtt a munkatársaiddal?

– Nem igazán ismerem őket.

Talán egy új ápolónő, aki tombolán nyert jegyet a bálra? Ha kimerészkedne az emberek közé, pillanatok alatt barátokra találna. Akad itt jó néhány fiatal orvos, aki szívesen lecsapna rá.

Egyáltalán nem volt kellemes érzés arra gondolni, hogy a lány egy másik férfi karjában landolhat.

– Mit szólnál egy tánchoz?

– De hiszen még senki sem táncol.

– Akkor itt az ideje, hogy valaki elkezdje.

A lány hevesen megrázta a fejét, és még távolabb húzódott a tömegtől. Úgy látszik, nem szeret feltűnést kelteni. Damon figyelmét azonban már felkeltette.

– Nehogy azt hidd, hogy különbek nálad – bökött állával az előkelő vendégseregre. – A pénz ritkán párosul tisztességgel és jó modorral.

– Úgy beszélsz, mint aki nem közülük való.

– Vannak emberek, akik semmilyen közegben nem érzik otthon magukat.

Megint összekapcsolódott a tekintetük. A lány szeme olyan természetellenesen világított, hogy Damon arra gondolt, valószínűleg színes kontaktlencsét visel. Egyre jobban elhatalmasodott rajta a vágy. Próbálta megőrizni a józan eszét, de semmi másra nem tudott gondolni, csak hogy szeretné megérinteni ezt a különös nőt.

Micsoda tekintet! Nincs benne semmi kacérság, mégis kihívó. Ilyen az, amikor a szenvedély ártatlansággal párosul.

– Szeretnéd megtenni? – csúszott ki a férfi száján.

Eleni Nicolaidesnek fogalma sem volt, mit válaszoljon. Még soha nem találkozott ilyen férfival. Csábító. Zavarba ejtő. Felkavaró.

– Szeretnéd, Blue?

– Mire gondolsz? – suttogta Eleni.

Lenyűgözte a férfi átható tekintete. Na meg a külseje. Magas volt, sötét hajú, iszonyúan jóképű és vonzó. Tapasztalt nőcsábásznak tűnt, az a típus, akit soha nem engedtek volna az ő közelébe.

Ismeretlen vágy ébredt benne. Azt akarta, hogy a férfi magához húzza, megérintse, megcsókolja. Forróság öntötte el azt a testrészét, amelyet még csak megnevezni sem mert.

Lehet, hogy az idegen olvas a gondolataiban? Tudja, hogy mire készül?

– Azt kérdeztem, szeretnél-e elvegyülni az emberek között.

Te jó ég, egy hajszál választotta el attól, hogy nevetségessé tegye magát! A szíve a torkában dobogott, égett az arca.

– Nem, az nem lenne jó ötlet – rázta meg a fejét.

– Miért nem?

Ezer oka van a rejtőzködésre, de egyikről sem beszélhet. Kezdett pánikba esni. Mégis mit művel? Hogy képzelte ezt az egészet?

– Blue!

Amilyen gyengéd a hangja, olyan nyugtalanító a tekintete, gondolta Eleni.

Voltak más férfiak is, akik vágyakozva néztek rá. Csakhogy ők a rangjára, a pénzére vagy épp az érintetlenségére áhítoztak. Soha nem randizott még senkivel. Szűz volt, és ezt mindenki tudta róla. Olvasta az ezzel kapcsolatos ízléstelen vicceket és spekulációkat az interneten.

Ő volt a SZŰZ HERCEGNŐ!!! Csupa nagybetűvel és sok felkiáltójellel.

Végtelenül dühítette, hogy a szüzessége közüggyé vált a médiában. Nem a saját döntése volt, hogy így alakult. Nem azért nem volt még férfival, mert tartogatta magát a hercegnek, aki egyszer majd feleségül veszi. Egyszerűen annyira zárkózottan élt, hogy nem volt lehetősége ismerkedni.

Most pedig kiszivárgott, hogy Xander herceget szemelték ki számára férjnek, egy kis európai állam, Santa Chiara trónörökösét. Egész biztos azonban, hogy a herceg nem élt olyan szűzies életet, mint ő. Azt is tudta, hogy a leendő férjétől senki nem várja el, hogy hűséges legyen hozzá. Diszkréciót várnak tőle, nem hűséget. A szerelem kérdése pedig fel sem merült.

– Sosem fogysz ki a kérdésekből? – kérdezte a férfit.

Próbált magabiztosnak és lezsernek látszani. Holnap hivatalosan is bejelentik az eljegyzését valakivel, akit alig ismer, és aki még csak nem is tűnik túl szimpatikusnak. Kirázta a hideg, ha erre gondolt.

– Nem bizony, ha valami felkelti a kíváncsiságomat.

– Ezek szerint én felkeltettem?

– De még mennyire!

Nem tudta levenni a szemét a férfiról, pedig még soha életében nem volt ennyire zavarban. Ez az ember átlátott a maszkján, a sminkjén, az álruháján, és észrevette a lelke mélyére száműzött sóvárgást, amit mindenki más elől el tudott titkolni.

Eleni idegennek érezte magát ebben a közegben, pedig ez volt az otthona. Itt született, itt nőtt fel, és a jövője is ehhez a helyhez köti.

– Most vagy soha – mondta a férfi. – Talán soha többé nem lesz lehetőséged ilyesmit átélni. Mégis inkább azt választod, hogy elbújsz egy sötét sarokban?

Őrültség volt idejönnie! Rendelt egy csomó álarcot és kosztümöt a kórházban dolgozó nővérek számára, abban a reményben, hogy senkinek nem fog feltűnni, ha eltűnik egy-két darab. Maskarába kellett bújnia ahhoz, hogy egy éjszakára megszabadulhasson a széltől is óvott hercegnő szerepétől.

Legalább egyszer az életben olyan akar lenni, mint a többiek. Átlagos fiatal nő.

De hamar be kellett látnia, hogy a terve kezdettől fogva kudarcra volt ítélve. Amikor megérkeztek az első vendégek, élénken társalogva és nevetgélve, rájött, hogy egy bálba senki sem jön egyedül. Mindenkit körülvettek a családtagjai, a barátai, neki viszont nem volt kit megszólítania. Ha oda is menne valakihez, ugyan mit mondana neki?

Újult erővel tört rá a magány. Míg a láthatóan jól szórakozó egybegyűlteket figyelte, maga alá temette az önsajnálat.

– Csak a megfelelő pillanatra várok – füllentette.

Még szerencse, hogy éveken át gyakorolta az udvarias társalgás szabályait, így legalább tudta a módját, hogyan rejtheti semleges szavak mögé az érzéseit.

– Csak az idődet vesztegeted – felelte a férfi. – Ha tényleg szórakozni szeretnél, ki kell menned az emberek közé.

– Lehet, hogy nem is szórakozásra vágyom – mondta halkan a lány, és a távolba révedt.

A levegő megtelt elektromossággal. Damon még közelebb lépett a lányhoz, és finoman megérintette az állát. Egymás szemébe néztek.

– Akkor mire vágysz?

Nem, erre igazán nem válaszolhat. De nem is volt rá szükség, a férfi úgyis átlátott rajta.

– Fogadjunk, hogy nem mersz átvágni velem a báltermen.

– Én nem kötnék fogadást a helyedben.

A kíváncsiság hirtelen felülkerekedett a félelmein. Világéletében azt tette, amit elvártak tőle. Lojális volt, kötelességtudó, fegyelmezett. Sosem lázadozott. Ez a férfi azonban arra ösztönözte, hogy legyen önmaga. Legalább egyetlen éjszakára.

– Jössz? – nyújtotta oda a karját Damon.

Eleni kidugta a fejét a rejtekhelyéből. Mi lesz, ha lelepleződik? De hiszen a férfi sem ismerte fel, a többi vendég pedig egyáltalán nem törődik vele.

Belekarolt az idegenbe, és kilépett az oszlopok mögül.

Nagy megkönnyebbülésére egyszer sem álltak meg, hogy szóba elegyedjenek valakivel. Lassú, de határozott léptekkel vonultak át az oszlopsor egyik végéből a másikba.

Teljesen feleslegesen aggódott, hogy esetleg felismeri valaki. Minden szempár a férfira szegeződött, és hogy ő kicsoda, az láthatólag senkit sem érdekelt.

– Minden nő téged bámul – jegyezte meg a lány, amikor odaértek az utolsó bemélyedéshez. – Meglepettnek tűnnek.

– Rég nem mutatkoztam nő társaságában – mosolyodott el a férfi.

– Azt hiszik, hogy velem jöttél a bálba? Érezzem magam megtisztelve?

– Miért is ne? – nevetett fel a férfi.

A jókedve ragadós volt, Eleniben kezdett kiengedni a feszültség.

Behúzódtak a falfülkébe, amely pontosan ugyanúgy nézett ki, mint az előző.

– Na? Szörnyű élmény volt? – kérdezte a férfi, anélkül hogy elengedte volna a lány kezét.

Eleni egy pillanatra úgy érezte, mégiscsak megkapta, amire annyira vágyott. Végül is ez élete első randevúja! Felemás győzelem, de jobb, mint a semmi.

– Ki vagy te? – nézett a férfi szemébe. – Én vagyok az egyetlen az egész teremben, aki nem tudja a választ erre a kérdésre. Mindenki téged bámul! Miért?

– Te is engem bámulsz. Miért?

Eleni úgy döntött, hogy a férfi egója már így is épp elég nagy, felesleges lenne tovább hizlalni.

Damon egyre szélesebben vigyorgott.

– Akkor azt mondd el, mit látsz! – nógatta a lányt.

Erre már sokkal könnyebb volt válaszolni. Eleni igyekezett kiélvezni ezt a ritka pillanatot, amikor végre nem kell udvarias hercegnőként viselkednie.

– Hogy mit látok? Egy arrogáns fickót, aki azt hiszi, hogy minden további nélkül felülemelkedhet a konvenciókon, és aki fütyül rá, hogy mit gondolnak róla mások.

– Ez igen! Megkérdezhetem, hogy miből jutottál erre a következtetésre?

– Például abból, hogy nem viselsz álarcot. Ezzel is azt demonstrálod, hogy téged nem kötnek a hagyományok, és nem akarsz megfelelni az elvárásoknak.

– De miért csinálom ezt?

– Mert ezzel jelzed, hogy nincs rájuk szükséged. Nem vágysz az elismerésükre, a figyelmükre, a támogatásukra. Azt hiszem, neked mindennél fontosabb a függetlenséged.

A férfi arcán mintha árnyék suhant volna át, de nem reagált a lány szavaira, csak még közelebb lépett hozzá.

– Akarod tudni, hogy én mit látok? Olyasvalakit, aki nem csupán a külsejét rejtegeti, hanem valami mást is. Egy nőt, aki jóval többet akar annál, mint ami megilleti.

Eleni egy pillanatra megszédült. Lehetséges, hogy a férfi a veséjébe lát?

Tényleg többet akar annál, mint amit a sors kínál neki, bármennyire önző kívánság is ez.

– Mi fog történni éjfélkor? – kérdezte Damon ellenállhatatlan mosollyal az ajkán.

– Pontosan az, amire gondolsz.

– El fogsz tűnni, és soha többé nem látjuk egymást?

– Így van.

– Csakhogy én nem hiszek a mesékben.

– Én sem – mondta a lány elhaló hangon.

A kötelességben hitt. A családban. Abban, hogy azt kell tennie, amire a származása kötelezi. Vagyis feleségül kell mennie egy férfihoz, akit nem szeret, és aki nem szereti őt. A szerelem olyasmi, ami csak a mesékben létezik. Vagy a hétköznapi emberek életében.

– Tényleg nem?

A férfi arca most már olyan közel volt az övéhez, hogy szinte összeért az orruk.

– Akkor nyugodtan felrúghatod a mese szabályait. Nem kell eltűnnöd éjfélkor. Ha úgy érzed, szükséged van az álarc védelmére, hagyd magadon. De ne menekülj el! Tedd azt, amihez kedved van!

A férfi szavainak hipnotikus ereje volt. Vagy inkább a tekintetének? Eleni tudta, hogy ez csak játék, de egyáltalán nem volt ellenére. Soha nem tapasztalt érzés kerítette hatalmába. Szexuális vágy. Színtiszta testi vonzalom.

„Tedd azt, amihez kedved van!” – visszhangoztak benne a férfi szavai.

Szaporábban vette a levegőt, az ajka szétnyílt. A férfi, mintha csak erre a pillanatra várt volna, odahajolt hozzá, és megcsókolta.

Eleni lehunyta a szemét, talán hogy minden figyelmét a csókra összpontosítsa. A férfi átölelte a derekát, és magához húzta. Az érintésétől elgyengült a lába, de az izmos karok között tökéletes biztonságban érezte magát.

Olyan szenvedély ébredt benne, ami félresöpört minden kételyt, józan megfontolást.

Damon keze lejjebb és lejjebb vándorolt, egészen a lány combjáig. Aztán megtorpant. Eleni felsóhajtott, és még jobban hozzá préselődött.

A háttérben edénycsörömpölés hallatszott.

Jóságos ég, mit művelek itt? – kapott észbe a lány. Nem dobhatok el mindent egyetlen gyönyörteli pillanatért!

Mélységesen elszégyellte magát. Hirtelen semmi másra nem vágyott, mint hogy egyedül legyen, és összeszedje magát. Amikor azonban kibontakozott az ölelésből, különös hang törte meg a kettejük között beálló csendet. Eltelt néhány másodperc, mire felfogta, mi történt.

Elszakadt a ruha túlságosan szűk, túlságosan vékony pántja! Elenit kiverte a víz. Mihez fog így kezdeni?

A férfi vajon észrevette a malőrt? Persze hogy észrevette. Le sem tudta venni a szemét a lány kivillanó melléről.

Eleni elfordult, hogy összefogja magán a ruhát – és hogy elmeneküljön. De mielőtt még felocsúdott volna az ijedségből, a férfi átkarolta a vállát, védelmezőn, akár egy testőr, és átvágott vele a tömegen. A lányt annyira lebénította a pánik, hogy nem tiltakozott. Csak akkor tért magához, amikor ajtócsapódást hallott a háta mögött. A férfira nézett, aki éppen levetette a zakóját. Miért?

– Így senki nem látja, hogy gond van a ruháddal.

Eleni megbabonázva meredt a megmentőjére, aki a fehér ingben még férfiasabbnak és veszélyesebbnek tűnt.

Csak állt ott megkövülten, se megmozdulni, se megszólalni nem tudott. Egyetlen gondolat járt a fejében. Oda akarta adni magát ennek a férfinak.

– Nem – tiltakozott rémülten, amikor valamelyest magához tért. – Ez őrültség!

Saját magával viaskodott. Hogyan lehetséges, hogy ilyen erős vágyat érez egy ismeretlen iránt? Addig hátrált, míg a háta a szoba falának nem ütközött.

A férfi felhúzott szemöldökkel követte a mozgását, de nem közelített hozzá. Végül hanyag mozdulattal ledobta a zakóját a kettejük között terpeszkedő kanapéra.

– Nem teszek semmi olyat, amit nem akarsz.

– Tudom – felelte Eleni.

Nem a férfitól félt, hanem saját magától. Lángolt az arca, az egész teste lüktetett a vágytól. Görcsösen szorongatta az elszakadt ruhát a mellén.

Hatalmas hibát követett el. Álmában sem gondolta volna, hogy ilyen veszélyessé válhat ez az ártatlannak tűnő kis kaland. Szégyellte magát, amiért ilyen gyerekesen viselkedett, de azért is, amit most érzett. Ez utóbbiban nem volt semmi gyerekes. Ilyet csak felnőtt nők érezhetnek.

– Sajnálom – mondta a férfi.

– Nem a te hibád. Ez egy olcsó ruha, ami ráadásul nem igazán illik az alakomra.

– Hadd segítsek! Megpróbálom ideiglenesen rögzíteni, hogy gond nélkül kijuss innen.

– Köszönöm, de jobb, ha most azonnal elindulok.

A szoba hátsó ajtaján keresztül simán visszajuthatna a lakosztályába, csak be kellene ütnie a biztonsági kódot. Csakhogy azzal elárulná magát. Legjobb lesz, ha a hosszú, kék műhajjal eltakarja a dekoltázsát, és a lehető leggyorsabban elhúzza innen a csíkot.

– Bízhatsz bennem. Semmi mást nem teszek, csak megjavítom a ruhádat.

De hát épp ez a probléma! Eleni inkább arra vágyott, hogy a férfi letépje róla a ruhát. Ami persze őrültség, hiszen nem teheti kockára az egész eddigi életét egy pillanatnyi szeszélyért! A legrosszabb az, hogy a férfi tökéletesen átlát rajta. Pontosan tudja, hogy azért próbál minél nagyobb távolságot tartani tőle, mert legszívesebben a karjába vetné magát.

– Így nem sétálhatsz keresztül a báltermen.

Eleni felsóhajtott.

– Igazad van.

Odalépett a férfihoz, aki meleg ujjaival matatni kezdett a vállán. A lány beleborzongott az érintésébe.

A vállpánt újra kiugrott a helyéből, és Damon elmormolt egy káromkodást. Eleni a nyakán érezte a férfi forró leheletét.

– Tessék, így már kimehetsz az emberek közé.

A lány megrázta a fejét.

– Nem lett volna szabad idejönnöm.

– Ha már ennyit vesződtél a kosztümöddel, igazán megengedhetnél magadnak egy kis szórakozást.

De hát éppen ez az, amit Eleni nem engedhet meg magának! Az a sorsa, hogy olyan szabályok szerint élje az életét, amelyeket jóval a születése előtt határoztak meg. A férfi pillantása azonban teljesen elvarázsolta. Hirtelen olyan dolgokra kezdett vágyni, amik egyszer s mindenkorra elérhetetlenek voltak a számára.

Hogy lehet ekkora ereje egyetlen sötét szempárnak?

– Jobb, ha tényleg elmész, Blue – törte meg a csendet a férfi. A hangja most nyersnek, sőt kissé ingerültnek tűnt.

– Miért?

Eleni nem mozdult. Minden, amire ebben a pillanatban vágyott, itt volt, ebben a szobában. Legalább egy utolsó csókot hadd engedjen meg magának! Aztán visszatér a megszokott, agyonszabályozott életébe.

– Mi volna, ha…? – nézett a férfi szemébe.

– Ha?

A lány felszegte az állát, majd lábujjhegyre állt, és megcsókolta a férfi kívánatos száját. Fantasztikus érzés volt, cseppet sem tűnt helytelennek.

Damon egy röpke pillanatig tétovázott, majd átvette az irányítást. Átölelte a lány derekát, és magához húzta. Amikor a ruha pántja ismét megadta magát, nem tudta megállni nevetés nélkül.

– Ha ehhez van kedved, semmi kifogásom ellene – súgta a lány fülébe. – Annyiszor csókolsz meg, ahányszor csak akarsz.

Eleni hátravetette a fejét, és a férfi szemébe nézett. Persze hogy meg akarta csókolni! Végül is miért ne tehetné meg?

A ruhája megint lejjebb csúszott, felfedve meztelen mellét. Hála az égnek! A férfi előbb csak a tenyerével simított végig rajta, majd lehajolt, és a szájával is kényeztetni kezdte. Eleni egész teste lángra gyúlt. Hát ilyen az, amikor az ember igazán él!

A férfi felkapta, és a kanapéhoz vitte. Felemelte a lány szoknyáját, és becsúsztatta a kezét a combjai közé. Micsoda selymes bőr, micsoda lázas forróság!

Eleni felnyögött. Még soha nem érintette meg senki a teste legérzékenyebb pontját. Összekapcsolódott a tekintetük. A lány megértette, hogy a férfi az engedélyére vár.

Ami most történt, sokkal elementárisabb hatással volt rá annál, mintsem hogy abbahagyja.

– Csókolj meg még egyszer! – suttogta válaszképpen.

A férfi szemében eddig nem látott tűz lobbant. Mégsem teljesítette a kérését, hanem lehajolt, és a lány mellbimbóját vette a szájába, miközben a vékony selyembugyin keresztül simogatta a csiklóját. Eleni úgy érezte, mintha a teste kitörés előtt álló tűzhányó volna. Félt a folytatástól, de még jobban félt attól, hogy esetleg nem folytatódik.

A szemközti falon nagyméretű aranyozott tükör függött. A lány nem ismert magára a tükörképében. Hogy is azonosíthatta volna magát azzal a lángoló tekintetű, kipirult arcú nővel, akinek egy idegen férfi csügg a mellén? Aki csodálatosan illetlen dolgokat művel egy ismeretlennel?

Damon a lány szemébe nézett. Biztos, hogy ezt akarod? – kérdezte a tekintete.

– Folytasd! – biztatta Eleni. – Azt teszel velem, amit csak akarsz.

Tudta, hogy a férfi éppolyan izgatott, mint ő, és ez megnövelte az önbizalmát. Elkezdte kigombolni az inget, látni és érezni akarta a bőrét, a mellkasát, a karját.

Tökéletes volt a teste. Kisportolt, izmos, napbarnított. Aztán egyszer csak megérezte a férfi szívének dobbanását a tenyere alatt, és ettől különösen bensőségessé vált a pillanat.

– Ölelj át! – suttogta.

Damon magához húzta, és elborította a csókjaival. Eleni a legapróbb érintésére is szenvedélyesen reagált. A férfi egy ideig a mellbimbóját cirógatta, majd visszatért a combjai közé. A lány kéjesen felnyögött, ő pedig lehúzta róla a leheletnyi csipkebugyit, és a földre dobta.

– Gyere! – súgta a fülébei, miközben az ujjai megállás nélkül matattak odalenn, azon a varázslatos tájékon, ahol előtte még senki sem járt.

Eleniből önkéntelen kiáltás tört elő, a teste ívbe feszült, majd vonaglani kezdett. Az idő és a tér megszűnt, és ő maga is feloldódott az öntudatlanságban. Hátravetette a fejét, és levegő után kapkodott. Amikor feleszmélt, szembetalálta magát a férfi figyelmes és elragadtatott tekintetével.

Ez volt élete első orgazmusa. Hagyta, hogy egy ismeretlen férfi megcsókolja, hogy megérintse és izgassa a teste legintimebb pontjait, hogy olyan érzéseket váltson ki belőle, amiknek a létezéséről sem tudott.

De máris visszatért a vágy, és vele együtt a düh is, ami arra késztette, hogy ezen az estén a tilosban járjon.

Döntés előtt állt. Ha most átlép egy határt, nem lesz visszaút. De valójában már tudta, hogy meg akarja tenni. Legalább egyszer az életében hadd döntsön ő maga a saját sorsáról!

A szüzességét olyasvalakivel akarja elveszíteni, akit igazán kíván. Olyasvalakivel, aki nem a rangjáért, a politikai befolyásáért vagy a dicsőségért akar ágyba bújni vele, hanem mert vonzó nőnek tartja. Ennek az ismeretlen férfinak fogalma sincs, hogy ő kicsoda, mégis megkívánta. Ez persze nem szerelem, csak testi vágy, színtiszta kémia. Mégis micsoda fenséges gyönyörrel jár!

Szinte éhesen vetette rá magát újra a férfira, aki hasonlóan vad szenvedéllyel viszonozta az ölelését. Amikor azonban Eleni megpróbálta lehúzni róla a nadrágot, a férfi megragadta a kezét, és félretolta. A lány ijedten nézett rá. Csak nem utasítja vissza? Mégsem tetszik neki?

– Egy pillanat – nyugtatta meg a férfi. – Nem szeretném, ha bajba kerülnénk.

Kis tasakot vett elő a zsebéből, majd felszakította a fogával. Aztán levette a nadrágját, és ott állt a lány előtt férfiasságának teljes pompájában. Eleni még sosem látott meztelen férfitestet. Nem látott erekciót. Sosem érintette meg egyetlen férfi nemi szervét sem.

Hát persze hogy van nála óvszer! Vonzó, tapasztalt férfi, aki pontosan tudja, mit kell tennie ilyen helyzetben. Számára az ilyen egyéjszakás kalandok mindennaposak lehetnek.

Eleni pillantása megint a mögöttük terpeszkedő tükörre esett. A látvány, ami eléje tárult – két, egymásba gabalyodó idegen, az egyik félig, a másik teljesen meztelen – erotikusabb volt minden képnél, festménynél, filmjelenetnél, amit e tárgyban valaha is látott.

A múlt és a jövő nem számított. Csak ez a pillanat volt valóságos, ő, a férfi, ez a szoba és a mindkettejükben fellángoló vágy.

Ma éjjel ő nem Eleni hercegnő, csak egy lány a sok közül.

A férfi megsimogatta az arcát.

– Csak semmi pánik, Blue! Egyszerűen tedd azt, amihez kedved van.

Ezek szerint kiült az arcára az ijedtség… De szót fogadott, azt tette, amihez kedve volt. Átölelte a férfit, és odaadóan megcsókolta.

Aztán egyszer csak megtörtént. A férfi benne volt, eggyé olvadtak.

– Blue! Én…

– Minden rendben, jól vagyok.

– Nem okoztam fájdalmat?

– Épp csak egy kicsit, de már elmúlt. Csak csókolj, és minden rendben lesz!

Mámoros percek vagy talán órák következtek. Hol a kanapén hevertek egymásba fonódva, hol a tükör mellett álltak, Eleni a falhoz préselődve, lábát a férfi dereka köré kulcsolva; hol egy széken ültek, a lány Damon ölében, csípőjét lassan mozgatva fel-le. Ha egymásra néztek, márpedig gyakran megtették, saját érzéseiket látták tükröződni a másik szemében: csodálkozást, elragadtatást, gyönyört, odaadást.

Eleni még sosem érezte magát ilyen közel senkihez. És még sosem volt ennyire szabad.

Damon feltette a lányt az asztalra, és miközben egyre hevesebben mozgott benne, a kezével megint izgatni kezdte a csiklóját.

– Gyerünk! Érezni akarom, ahogy elélvezel!

– Kérlek… – nyögött fel Eleni.

Azt akarta, hogy a férfi is érezze azt az eksztatikus mámort, amit ő. Azt akarta, hogy együtt hullámozzon a testük, együtt éljék át azt a néhány pillanatig tartó öntudatlanságot, ami olyan felszabadítóan hat az emberre.

Egy ponton túl aztán nem bírta tovább, átadta magát a bódulatnak. Amikor felkiáltott, Damon sem uralkodott többé magán, szabad folyást engedett az orgazmusnak.

Csukott szemmel, szorosan egymáshoz tapadva várták, hogy elcsituljanak a gyönyör hullámai. Eleni lenyűgözve hallgatta, ahogy a férfi szívverése fokozatosan visszatér a normális ritmusához.

Nevetés ütötte meg a fülét. Nem ő nevetett, nem is a férfi, de a hang túlságosan közelről jött.

– Mi van ebben a szobában? – kérdezte egy harsány női hang.

Eleni az ajtó felé fordította a fejét. Odakint rángatni kezdték a kilincset, majd újra felnevettek.

– Hahó!

Szó szerint rájuk tört a valóság. Eleni hirtelen egy újságíró szemével látta önmagát: Palisades hercegnője félmeztelenül hever az asztalon, lába között egy vadidegennel.

Botrányos szalagcímek cikáztak a szeme előtt. „Egy nappal az eljegyzése előtt bukott le a hercegnő!” „In flagranti a palotában!” „Kiderült, mi rejlik az ártatlanság álarca mögött!”

Nem kegyelmeznének neki, az biztos. Kitágult pupillával meredt a vonzó idegenre, akinek épp az imént adta oda magát.

Damon döbbenten látta, hogy a lány halálra vált a rémülettől. A csillámos púder alatt krétafehér lett a bőre, a szája néma sikolyt formázott.

Nem arról volt szó, hogy hirtelen elszégyellte magát a történtek miatt, hanem szabályosan rettegett. Damon kibontakozott az ölelésből, és hátrébb lépett. Eleni lecsusszant az asztalról, és megpróbálta eltakarni magát a gyűrött, szakadt jelmezével.

Mielőtt bármit is mondhattak volna, újra kopogtattak a szoba ajtaján. A férfi attól tartott, hogy a lány mindjárt elájul az ijedségtől.

– Majd én elintézem – mondta határozottan.

Odalépett az ajtóhoz, és hallgatózni kezdett. Még szerencse, hogy nem felejtette el bezárni maguk mögött. Persze előfordulhat, hogy biztonsági okokból kinyittatják kívülről.

De néhány másodperccel később elhaltak a hangok az ajtó túloldalán. Amikor Damon visszafordult, megrökönyödve nézett szét a szobában. A lány nem volt sehol. Odalépett az asztalhoz, ahol az imént még egymáson hevertek. Előbb az futott át az agyán, hogy varázslat történt, majd rögtön utána arra gondolt, hogy valószínűleg megőrült. Aztán felfedezte a másik ajtót a hatalmas tükör mellett. Hihetetlen, hogy eddig észre sem vette!

Odalépett, és lenyomta a kilincset. Zárva volt. De akkor hogy jutott ki a lány? Egy pillanattal később felfedezte a megoldást: a falba rejtett billentyűzetet. A lánynak ismernie kellett a biztonsági kódot, ha ilyen gyorsan el tudott tűnni!

Damonnak rossz érzése támadt. Ki ez a nő? Miért rettegett ennyire a lebukástól?

És ő még az álarcot sem vette le róla… Hogy lehetett ilyen felelőtlen?

Elöntötte a düh, de nem volt ideje ezzel foglalkozni, mert újra hangokat hallott a bálterembe vezető ajtó mögül.

A meglehetősen zilált tükörképére nézett. Begombolta a nadrágját és az ingét, végigszántott ujjaival a haján. Aztán végigpásztázta a szobát, nehogy nyomokat hagyjon maga után. Ekkor vette észre, hogy az óvszer, amit használt, elszakadt. Ez nem lehet igaz!

De volt ott még valami, amit sem magával vinni, sem eltakarítani nem tudott. Egy vérfolt a kanapén.

Amikor először beléhatolt, a lány arca eltorzult, a szemébe könnyek gyűltek. Damonnek eszébe sem jutott, hogy talán még soha nem volt férfival.

Neki ajándékozta az ártatlanságát? Eddig tartogatta magát csak azért, hogy egy vadidegennel veszítse el a szüzességét egy félreeső zugban?

Damonnek nem fért a fejébe, hogyan veszíthette el a fejét annyira, hogy lefeküdt egy teljesen ismeretlen nővel, ráadásul egy nyilvános eseményen. Különös módon a düh mellett némi elégtételt is érzett, hiszen az elszakadt óvszer miatt mindenképpen meg kell találnia a lányt. És ő is megérdemel annyit, hogy tudja, kivel töltötte az elmúlt néhány órát, élete legmámorosabb óráit.

Meg kell találnod! – visszhangzott benne újra meg újra.

Kinyitotta az ajtót, és visszasétált a bálterembe. Tudta, hogy semmi értelme, de azért felment a galériára, hogy végigpásztázza a sokaságot a kék hajú lány után kutatva.

Elmúlt éjfél, és Hamupipőkének nyoma veszett.

2. FEJEZET

– Sápadt vagy.

Eleni igyekezett visszamosolyogni a bátyjára, aki szemben ült vele a család magánrepülőgépén.

– Semmi komoly, csak egy kicsit fáj a fejem.

Ennél sokkal rosszabb volt a helyzet. Folyamatosan háborgott a gyomra, hányinger kerülgette. Nem tudott aludni, lelkiismeret-furdalás gyötörte.

– Nagyon fárasztó heteknek nézel elébe, muszáj fittnek lenned. Az emberek egy gyönyörű, boldogságtól ragyogó hercegnőt akarnak látni, nem egy sápadt, hervadozó virágszálat.

– Tisztában vagyok vele.

– Mindjárt leszállunk – mondta Giorgos, aki a tabletjén követte a magánrepülőgép mozgását.

Eleni kinézett az ablakon. Több tucat ember várt rájuk a repülőtéren, zászlókat lengettek, saját készítésű táblákat tartottak a magasba. A lány előkereste a rúzsát a táskájából, hogy felfrissítse a sminkjét. Örült, hogy visszatértek Palisadesbe.

Giorgos és ő három napot töltöttek Xander hercegnél és családjánál Santa Chiarán. Máskor dühítette volna, hogy a bátyja folyton a sarkában van, de most kifejezetten örült, hogy egy percig sem maradhatott egyedül Xanderrel.

„A szerény, visszahúzódó hercegnő összeáll a nőfaló herceggel.”

Így kommentálták a lapok az eljegyzésüket. A tervbe vett esküvő mindkét állam polgárainak fantáziáját megmozgatta. Az utóbbi hetekben egymást érték az interjúk és fotózások, így legalább napközben nem volt ideje a történteken rágódni. Éjszakánként azonban, amikor egyedül hevert az ágyában, másra sem gondolt, csak a férfira, aki elvette a szüzességét, és akinek a nevét sem tudta.

Elöntötte a forróság, mint mindig, ha arra gondolt, ami a bál éjszakáján történt. Össze kell szednie magát!

– Ma délelőtt részt veszek a kórházlátogatáson – nézett a bátyjára mosolyogva.

– Nem lenne jobb, ha inkább pihennél egy kicsit? – kérdezte Giorgos homlokráncolva.

Mindig ez a féltés! És ez a homlokráncoló komolyság!

Eleni határozottan megrázta a fejét.

Két idegen találkozott néhány órára és működött közöttük a kémia. Ennyi történt, semmi több. Hamarosan elfelejti az egészet, de most még annyira friss az élmény, hogy minden egyes szóra, érintésre, sóhajra hajszálpontosan emlékszik.

A legrosszabb azonban az, hogy ha lehetősége lenne rá, újra megtenné. Újra és újra. Annyira akarta, hogy az már fájt. Közben pedig szégyellte magát. Eljegyezte magát egy másik férfival, de közben folyamatosan csak az ismeretlenre gondolt, akinek minden pillantása, szava, érintése felforralta a vérét.

Szerencsére a királyi családokban a testi vonzódásnak semmilyen jelét nem illett kimutatni a nyilvánosság előtt. Az elmúlt három napban hozzá sem kellett érnie a vőlegényéhez, legfeljebb a fotózásokon adtak egymásnak néhány ártalmatlan puszit. Visszafogottságát a média szégyenlősségként értelmezte, és úgy tűnt, Xandert sem zavarja a távolságtartása. Úgy gondolta, időre van szüksége, hogy hozzászokjon a helyzethez.

Giorgos volt az egyetlen, aki megkérdezte, boldog lesz-e Xanderrel. A bátyja igyekezett megnyugtatni, hogy a herceg kilengéseiről keringő pletykák valószínűleg minden alapot nélkülöznek. Ez annyira meghatotta Elenit, hogy egy pillanatig kísértést érzett, hogy beszámoljon neki a kalandjáról. De aztán felfedezte Giorgos szemében a mérhetetlen fáradtságot, és lemondott az őszinteségről. A