AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

Cikkek, karcolatok

1886-1896

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-44-6

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Cikkek, karcolatok 1886-1896

Tartalom

Cikkek, karcolatok 1886-1896

1886 CIKKEK, TÁRCÁK

PODMANICZKY ELMENŐBEN

MIÉRT ROSSZ AZ »URAMBÁTYÁM«?

A »FEHÉR SZERECSEN«

A HALOTTÉGETŐK

A MI KÜLÖN TÜNDÉRORSZÁGUNK

EGY FEJ

SZENT TÁRCA

A PARASZTOK

A HAYNALD ANYJA

GRÓFOK A KENYÉRBEN

AZ ARANY-KORSZAK

SZILÁGYI DEZSŐÉK LONDONBAN

LEVÉL MIKSZÁTH KÁLMÁNHOZ

NEMÉNYI AMBRUS

MÚLIK A VÁRMEGYE

VAJDA JÁNOSRÓL

PÓSA ÉS A GYERMEKEK

AZ ÚJ VÁROSHÁZA ÉS AZ ÓDON CSÖNGETTYŰ

AZ ERÉNY-BIZOTTSÁG

EZ IS HAYNAU-EMLÉK

A »TISZTESSÉGES SZÁNDÉK«

SZEGED VÁROSÁRÓL

CSEVEGÉS A MEG NEM IJEDÉSRŐL

A LAJOS-TRAGÉDIA

A BETŰ GYŰLÖLETE

GYERMEKEK A MEZŐN

1886 CIKKEK, TÁRCÁK

A GYANÚ

EGY ALISPÁN

JANSKYSÁGOK

UTAZÁS A NÉMETEK KÖZT

KIRÁLYOK A CAMERA OBSCURA ELŐTT

A MUROKFALVI HATÁROZAT

MILYEN A NÉMET?

HÁROM ÜNNEP

A RUBEL

AZ ELMARADT TOASZT

AZ ESŐ ELLEN

A BUDAPESTI ÜNNEPEK

AZ UTOLSÓ FÖLDESASSZONY

AZ EMBERISÉG KOMÉDIÁJA

NEHÉZ IDŐK

A NEMZET SZÁJA

A MINISZTERELNÖK, HA MULAT

TABAJDY KÁROLY MEGHALT

NYÍLT LEVÉL MIKSZÁTH KÁLMÁNHOZ

A SZEGEDI SZÍNHÁZ

EGY HALOTT

EGY LEVÉL VISZONTAGSÁGAI, KALANDJAI ÉS HÁNYATTATÁSAI

A HÉT TÖRTÉNETE

A GÉPEK KIRÁLYA

A HÉT TÖRTÉNETE

A ZAB

OPERA AZ ÍRÓI KÖRBEN

SZEGÉNY CIGÁNYOK

A KÖLTŐ NEJE

A SZÉPPRÓZAI ELBESZÉLÉS

A LEGNAGYOBB SZÉLKAKAS

TETSZETT MÁR OLVASNI A »PESTI HÍRLAP«-OT?

A TÍZFORINTOS FIÚ

A PÓGÁR-GRÓF

AZ ÚJ MINISZTER

1887 CIKKEK, TÁRCÁK

HIVATALOSZTOGATÁS

SZEGED ÍRÓI

MAGYAR NAGYURAK

AZ ÉN KIS VILÁGOM

A PODMANICZKY KÖNYVE

A »TÖBB MINT BIZONYOS«

OKTALAN BORBÉLYOK

A HARAPÓS ÖREGEK

TISZÁNÉ SZEGEDEN

ERDÉLY MAGYARORSZÁGON

PÁRBESZÉD EGY »ÁNGLIUSSAL«

AZ ÚGYNEVEZETT TUDOMÁNYOS AKADÉMIA

A MI KEDVES BERCI BÁTYÁNK

HARAPÓS ÖREGEK

[BESZÉD A VÁLASZTÓKHOZ]

TARKA KÉPEK [I.]

A VÁLASZTÁSOK UTÁN

TARKA KÉPEK [II.]

1887 CIKKEK, TÁRCÁK

KISASSZONY FELESÉG

TARKA KÉPEK

NYÁRI ÉLET

AZ ÉGBEN

JÓ ÓMEN

A »MAGYAR KONGÓ«

AZ ALMA MATER

MOSOLYGÓ EMLÉKKÖVEK

A LOJÁLIS SZÍNMŰ

A KÉT BRONZEMBER

HERMAN OTTÓ ÉS A VASÚTI BAKTEROK

A KRAKKÓI ÚTRA

A KIRÁLY ÉS A KÜLDÖTTSÉGEK

A KEDÉLYES DEÁK

PÁRIS ALMÁJA

BAROSS MINT HÁZASÍTÓ

SZÍNHÁZLÁTOGATÓK

A SZEGEDI FŐISPÁN SÜRGÖNYE

[ELŐSZÓ AZ 1888-AS ALMANACH-HOZ]

LEVÉL A SZERKESZTŐSÉG ÖSSZES TAGJAIHOZ

A KIRÁLYFI ÉLETÉBŐL

A CÁR BESZÉLGETÉSE BISMARCKKAL

A KÍSÉRTET

AZ ÁLMOS DADA

A MOSÁS

A FEHÉR VÁROS

1888 CIKKEK, TÁRCÁK

BETÖRÉS JÓKAINÁL

A »VÖRÖS SAS« ÉS KOLLÉGÁI

A PAZARLÓ SAJTÓ

AZ ELTŰNŐ NAGYURAK

MEGHALT CSANÁDY BÁCSI

HUMORISZTIKUS HALOTTAK

BÁL AZ UDVARNÁL

HARMADSZOR

A KIRÁLYFI ASZTALÁNÁL

A NAGY HABOZÓ

MOLNÁR ÉS SÁRKÁNY KERESKEDÉSE

LATKÓCZINÉ

A KŐBÁNYAI TITOK

A RÁK

A DERÉK HETTYEY

MESE AZ ÁRVÍZRŐL

A KÚRIA ÉS GYÁSZA

ELLENZÉK AZ AKADÉMIÁNÁL

AZ ÁR

EGY KIRÁLYFI REGÉNYE

NEPTUN ÚR ÉS A VIZEK

ALAKOK A LÉPCSŐHÁZBÓL

KI ADOTT LEGTÖBBET A »JÓ SZÍV«-NEK?

A KISDIÁKOK PATRÓNUSA

A TABI BESZÁMOLÓ

TEOFIL, AZ IGAZSÁGOS

KUKORICASZELELÉS

A MI DEMOKRATÁINK

AZ EGYETLEN BÖGRE

A KECSKEMÉTI »KÍNOS ÜGY«

1888 CIKKEK, TÁRCÁK

VÉDŐK ÉS VÁDLOTTAK

A KIS SÁNDOR

AZ ÚJ SEPRŐ

A PÉK MINT ORVOS

ZÓLYOM NON BIBIT

MEGHALT LELKEK

EGY ZSENIÁLIS MINISZTER

MINISZTER KERESTETIK

»KORONA« VAGY »ÍRÁS«

A FLOTTA TÁMOGATÓJA

AZ ÚJ MINISZTER

A MAMELUKOK FÉSZKE

TITKOS SÜRGÖNYÖK

CSEVEGÉS A HÉTRŐL

A VÁLASZTÁS UTÁN

AZ ÁLLAM GYERMEKE

A REFORMER

A HÉT TÖRTÉNETE

A BOHEMIEN VILÁG

AZ UTOLSÓ GYÜMÖLCS

A KEZDET KEZDETE

DOKTOR FERENCZI

[AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA 1889-RE. ELŐSZÓ]

HAZAHÍJÁK AZ ÖREGET

A »T. HÁZ« AZ AKADÉMIÁBAN

[ELŐSZÓ]

»URUNK«

HORVÁTH GYULA

A KIRÁLYFI HALÁLA

1889 CIKKEK, TÁRCÁK

EBÉD PÉCHY TAMÁSNÁL

A TEKINTETES KK ÉS RR ÍRÓJA

NEMZETISÉGI POLITIKA

MAMELUK ÉLET

A TEKINTETES AKADÉMIÁBÓL

SEMSEY

A FEHÉR ASZTALNÁL

[AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA 1890-RE.] ELŐSZÓ

APÁTHY ISTVÁN ÉS ZALAY ISTVÁN

A KÉPVISELŐI PERTU

VISI IMRE

A MAGYAR KONYHA

1890 CIKKEK, TÁRCÁK

AZ ÚJÉVI TISZTELGÉSEK

A FŐÚRI SZALONOKRÓL

[ELŐSZÓ GÁRDONYI GÉZA »FIGURÁK« C. RAJZKÖTETÉHEZ]

TAPINTAT

SZEGED

A GENGE SZŐKE EMBER

APÁK ÉS FIAK

A GONOSZ ASSZONY

[ELŐSZÓ AZ »ANDRÁSSY ADOMÁK, APRÓSÁGOK« C. KÖTETHEZ]

NAIV EMBEREK

A VÉN GOUVERNANTE ÉS CSIRKÉI VAGY IRÁNYI DÁNIEL ÉS A MAGYAR DANTON

A KIS DOBOS

BOGÁNCSOK AZ ÚT SZÉLÉN

A 13 SZOBRA

[ELŐSZÓ MÓRICZ PÁL »EMLÉKEZZÜNK RÉGIEKRŐL« C. KÖTETÉHEZ]

ÚJ TELEPÜLŐK A FELVIDÉKEN

[AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA 1891-RE. ELŐSZÓ]

BRÓDY ZSIGMOND

[ELŐSZÓ »A JÓ PALÓCOK« NEGYEDIK KIADÁSÁHOZ]

»KRUMPLI PAJTÁS«

1891 CIKKEK, TÁRCÁK

TISZA-KLIKK, KEDDI VACSORÁK

TISZA KÁLMÁNNÉ ÉS GRÓF ZICHY NÁNDOR

A HARANG ÉS A KALAPÁCS

A PRENUMERÁCIÓ

EGY ÚJSÁGÍRÓ, EGY MÉSZÁROS ÉS EGY MINISZTERELNÖK

ÁLARC NÉLKÜL

A SCHNEIDER SZÜRKÉI PÁRIZSBAN

HÚSVÉT A SZÍNHÁZBAN

A KIRÁLY SZEMÜVEGE

AMNESZTIÁT KÉREK!

EGY MAGYAR NÁBOB

TISZA KÁLMÁNNÉ ÉS A NAGYVÁRADI ASSZONYOK

NÉHÁNY SZÓ A »REGÉNYTÁR« SZÁZADIK KÖTETÉHEZ

NYÍLT LEVÉL LÉGRÁDY KÁROLYHOZ

SZERKESZTŐI ÜZENETEK

EGY HATALMAS FŐISPÁN

LEGENDA

VUCSETICS ISTVÁN »ÉRSEKRŐL«

KI A VIVÁT?

AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA 1892-RE ELŐSZÓ

CSIKY GERGELYRŐL

HOGY ÍRJÁK A DARABOKAT

A KARCOLATOK TÖRTÉNETE

AZ ÉN JELES MONDATOM

1892 CIKKEK, TÁRCÁK

A MINISZTERELNÖKNÉL

A VÁLASZTÁSOK

TISZA KÁLMÁN ÉS AZ INTERJÚ

ÉHEZNEK A TÓTOK!

AZ ELNÖK EBÉDJE

VÉGZETES KERÜLET

TALÁLKOZÁS

A LYUKAS GARASOK

A LEGNAGYOBB MAGYAR GAVALLÉR

AZ ORSZÁG HALOTTJÁRÓL

GR. TELEKI SÁNDOR

A KLAPKA-ÜGY A HÁZBAN

POST FESTA

FELSZÓLALÁS AZ EPERJESI SZÉCHENYI KÖR BANKETTJÉN

KISASSZONY-KIRÁLY

MEGHALT CSANÁDY BÁCSI

SALAMON MINT CAUSEUR

A KÉPVISELŐI NAPIDÍJAK

NAPIDÍJ NÉLKÜLI KÖVETEK

AZ AKADÁLYOZOTT MINISZTER

A SZEGEDI GRÓF

AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA 1893. ELŐSZÓ

FALK MIKSÁRÓL

1893 CIKKEK, TÁRCÁK

VADNAI KÁROLY

MINISZTEREK RAVASZSÁGA

AZ ORSZÁGOS NŐKÉPZŐ EGYESÜLET JUBILEUMA

A POLITIKAI SZAGOK

A WEKERLE ORVOSA

BEVEZETŐ A RIMASZOMBATI FELOLVASÁSHOZ

MIKSZÁTH JEGYZETEI UTÁN

AZ ALELNÖKSÉG

KI LESZ A MOSONI FŐISPÁN?

MIKSZÁTH-ASZTAL

AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA. 1894. ELŐSZÓ

MIKOR A HÓHÉRT AKASZTJÁK

JÓKAI MINT KÉPVISELŐ

BIHAR IN FLORIBUS

1894 CIKKEK, TÁRCÁK

JÓKAI ÖTLETEI ÉS LELEMÉNYE

JÓKAI MINT KÉPVISELŐ

JÓKAI MÓROK

AZ EMBERI KOR LEGVÉGSŐ HATÁRAI

ELŐSZÓ AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA AZ 1895-ÖS ÉVRE C. KÖTETHEZ

A KIRÁLY CSERESZNYEFA-SZEKRÉNYE

A JÁNOS

1895 CIKKEK, TÁRCÁK

A LULU VENDÉGEI

KÉT SZOBA

VACSORA A KÖLTŐNÉL

KÖNTÖSNÉ ASSZONYOM

BÁLINT CSÁSZÁR

LATKÓCZY IMRE

SZERENCSÉTLEN SZÓNOKOK

A RÓZER CSALÁD EBÉDJEI

A MAJORNOKY KISASSZONYOK

MAGYAROK SZAPORÍTÁSA

VÁSÁR AZ OPERAHÁZBAN

HOL A TÖK KÉTSZEM?

KÁROLYI GÁBOR GRÓF HALÁLA

EGY EL NEM MONDOTT BESZÉD

JÓZSI BÁCSI

A MINISZTEREK A VIZEN

PRILESZKY TÁDÉ

APPONYI BESZÉDEI

[ELŐSZÓ AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA AZ 1896-OS ÉVRE C. KÖTETHEZ]

A szittya-vér

MOROGNAK A TANÜGYI BÁCSIK

1896 CIKKEK, TÁRCÁK

MÉG EGYSZER A TÁRSALGÁSI LECKÉK

MEGINT EGY TANÜGYI BÁCSI

TISZA KÁLMÁN HUMORA

MAGYAR RUHA A MILLENNIUMON

A »FEJEDELEM«

VERES PÁLNÉ

NÉHÁNY MEGJEGYZÉS A MINISZTERELNÖK ESTÉLYÉRŐL

A T. HÁZ A SZABAD ÉG ALATT

NÉMELY ÉSZREVÉTELEK A BANDÉRIUMRÓL

KIRÁLYNÉ A TRÓNON

KITÜNTETÉSEK

A SIKLÓ-ESET

FELELET JÓKAI MÓRNAK

A BANDÉRIUM

[MIKSZÁTH NAGYVÁRADI TÓSZTJA]

[MIKSZÁTH BESZÉDE A BUDAPESTI ÚJSÁGÍRÓK EGYESÜLETE ALAKULÓ KÖZGYŰLÉSÉN]

[A BUDAPESTI ÚJSÁGÍRÓK EGYESÜLETÉNEK ELSŐ HIVATALOS JELENTKEZÉSE]

NYILATKOZAT A FOGLYOKRÓL ÉS JÓKAIRÓL

[MIKSZÁTH FOGLYAI]

A VÁLASZTÁSOK

OLCSÓ KERÜLET

A FÖLÖSLEGES LELKEK

HOGY LESZ AZ EMBER LÁNGÉSZ?

A POÉTA JELÖLTSÉGE

[ELŐSZÓ AZ EGYETEMES REGÉNYTÁR ALMANACHJA

AZ 1897-ES ÉVRE C. KÖTETHEZ]

[BESZÉD A BUDAPESTI ÚJSÁGÍRÓK EGYESÜLETE HELYISÉGEINEK FELAVATÁSÁN]

NYITRA, DRÁGA NYITRA

1896 CIKKEK, TÁRCÁK, BESZÉDEK

GRÓF TISZA ISTVÁN

[MIKSZÁTH ELNÖKI MEGNYITÓJA AZ ÚJSÁGÍRÓK ESTÉLYÉN]

[MIKSZÁTH BESZÉDE A SAJTÓSZABADSÁG ÜNNEPÉN]

[MIKSZÁTH BESZÉDE A BUDAPESTI ÚJSÁGÍRÓK EGYESÜLETÉNEK KÖZGYŰLÉSÉN]

[MIKSZÁTH HELYREIGAZÍTÁSA]

[MIKSZÁTH BESZÉDE KITÜNTETÉSE ALKALMÁBÓL]

MINDÉG JÓ A KATONA

HALHATATLANOK A VÁROSHÁZÁN

[ÚJABB SZERKESZTŐI NYILATKOZAT AZ ORSZÁGOS HÍRLAP PROGRAMJÁRÓL]

IRODALOM ÉS POLITIKA

AZ OSZTRÁK PARLAMENTBŐL

EGY PILLANTÁS HÁTRA ÉS ELŐRE

A SARTORYK

»KIZÁRÓLAG«

A TEMESI GRÓF

CSAK FLEGMA, PONISTOWSKI!

AZ ÚJ SARTORYK

KRÉTA ÉS PALATÁBLA

IMRE HERCEG MELLÉNYEI

MEGINT A SARTORYK

TITKOK A TERMÉSZETBEN

BÁNFFY

PARLAMENTEK ALKONYA

PÁLFFY ALBERT MEGHALT

1886
CIKKEK, TÁRCÁK

PODMANICZKY ELMENŐBEN

Az istenek is megokosodtak.

Akit azelőtt gyűlöltek, tanítóvá tették, most sokkal finomabb rafineriával, beleültetik az intendánsi székbe.

Hogy mért gyűlölték annyira Podmaniczky Frigyest, aki egészen szeretetreméltó ember, nehéz elképzelni. Egész életében jámbor, istenes ember volt. Az egykori híres furvézerben (mert ezen a téren lett ő a legnevezetesebb) senki sem gyaníthatta volna a jövendő kor színházi intendánsát.

Azonban sic fata tulere. Podmaniczky Frigyesből intendáns lett. Tíz évig viselte ezt a hivatalt. Majdnem hihetetlen. Tíz álló évig! Ez a legnagyobb kritika. Egy tíz éves miniszter is ritkaság (nekünk az is van), de egy tíz éves intendáns már valóságos csoda.

Mindig azt hallottam, hogy valami nagydíj van arra kitűzve, ha valaki egy olyan kiszítt szivart produkál, amelyiknek a hamuja le nem esett. Ilyen szivar volt Podmaniczky. Tíz évig nem esett le a hamuja. Éppen nem lehet csodálkozni, hogy most a tizenegyedikben végre leesőben van.

De hát miért megy el a nemes báró? Megharagudott. - Vajon miért haragudott meg? Bizonyosan rosszul esett neki, hogy a pénzügyi bizottságban olyan haragos hangon estek neki az Opera igazgatásánál meghonosodott modusnak. Némelyek másképp magyarázzák az ő távozását. Azt hiszik, hogy valami jövedelmezőbb, nagyobb állásba megy. De ez nem lehet igaz. Podmaniczky Frigyes nem a mai léha emberekből való, kik folyton csereberélik a jót a jobbal; ha Podmaniczky egy pozíción megáll, ő azt el nem hagyja ok nélkül.

S előtte nem ok az, hogy egy jövedelmezőbb hivatalt kap.

Mert egyet ki kell Podmaniczkyról mondani, hogy csak a ruhája tarkabarka, a karaktere hófehér. Az ő önzetlenségéről regényt lehetne írni. (Mégpedig sokkal jobbat az ő regényeinél.)

Egy lap (talán a »keresd mindenben az asszonyt« elvnél fogva) még a báró nadrágjainál is tarkább pletykába szövi be lemondásának okát. Ez kevés hitelt érdemel.

De legyen bármiként, annyi bizonyos, hogy a báró duzzog, s hogy lemondási szándék jár a fejében: világosan kitetszett ez újévi válaszában, melyet a gratulálókhoz intézett.

S íme megértük azt, hogy miután volt elég ereje tíz évig, dacára a sajtónak és színészeknek, megállni egy olyan foglalkozásban, melyhez minden reporter és minden kórista jobban akar érteni, mint az intendáns, miután színészi intrikák, kulissza mozgalmak, hírlapi agyarkodások, kaszinói cselszövények, nem bírták elvenni a kedvét s megingatni a székét - most a pénzügyi bizottságban ölné meg egypár akadékoskodó mameluk.

...Egy hérosz, aki a golyó által ejtett sebeket föl sem vette, hanem egy méhcsípéstől halni készül.

Reméljük azonban, hogy a báró elmenetele még nem bevégzett tény. Ha Tisza megkéri, hogy maradjon, »igen-t fog mondani. (Hiszen mindig »igen«-t mond Tiszának.)

Távozása nagy veszteség lenne két műintézetünkre, melyek sokat köszönhetnek az ő fáradhatatlan, odaadó buzgalmának. A Nemzeti Színházat ő emelte ama magas nívóra, amelyen áll. Ha egyebet sem tett volna, elég lenne. Az Opera, az igaz, gyenge, mégis sokba kerül. De minden kezdet drága és nehéz.

Egypár megrovandó tarkaságot is talál ott az ember, hogy például kineveznek operatanácsost (mért nem már hangtanácsost?), hogy az Erkel-dinasztiát hagyják ott grasszálni, s örökké az Erkel-darabok járják.

Az embernek a szíve vérzik, mikor látja pocsékká téve a történelmet, látja bőgni és ugrálni, mint egy kecskét Petur bánt, Hunyadi Lászlót s a névtelen hőst, Imre hercegünket.

Gondolja meg az Opera főfelügyelője, Tisza Kálmán, hogy ő is történeti személy lesz (igen, igen, hiába rázza a fejét Csanády úr) a jövendő kor Erkelei őt is zenére teszik s ugrálva fogja elénekelni beszédeit hajába és szakállába font gyöngyökkel.

S mi több, hírlik, hogy Erkel egy régi operáját találták fel a színházi könyvtárban, a »Brankovics«-ot, s hogy ezen archeológiai leletet színre hozzák.

És most már ott vagyok, amit tulajdonképpen mondani akartam. Hogy ti. én csak egy esetben látnám indokoltnak a Podmaniczky távozását.

Ha a »Brankovics« elől szökik.

...Kegyelmes belügyminiszter úr, nyissanak neki ez esetben utat szegénynek!

De ha a magyar Erkel-féle operákból nem is kérünk, igazuk van azoknak is, akik a »taljanizmus« ellen panaszkodnak. Turolla kisasszony kétségkívül legkiválóbb dísze az Operának, de hogy az ő kedvéért csak az olasz operát kultiválják olyan mértékben, mint most teszik, azt ha megengedi is a hármas szövetség (amelyikben nincs bent az olasz nemzet), de egyoldalúvá, úgyszólván provinciálissá teszi operánkat.

Még nagyobb igazuk van azoknak, akik azt vetik fel, hogy sok hasznavehetlen tagot szerződtettek. Van például egy művésznőnk (de sem nem Turolla, sem nem Bartolucci), akinek egyes fölléptére 1200 frt esik.

Tartanak egy énekest, aki bakter szerepeken kívül sohasem énekel egyebet s négyezer forintot húz. (Ezért nyolcszáz igazi baktert lehetne kapni.)

A legnagyobb igazuk azoknak van, akik sokallják azt a pénzt, amibe az országnak kerül. Boldog az ország azokon a napokon, amikor nincs előadás, mert akkor négyezer forintot takarít meg.

De hát a legislegnagyobb igaza mégis Podmaniczkynak van, aki azt mondja: »hogy ezt nem lehet másképp csinálni«, mert sok haszontalan személyzetnek is kell lennie, mivelhogy mindent ki lehet számítani, még az időváltozást is megmondja a kalendárium, de hogy ki mikor reked el, az kiszámíthatatlan. És a legokosabbat mondta a pénzügyi bizottságban Tisza, hogyha nagyvárost akarunk Pestből csinálni, akkor azt a pénzt ki kell dobni az idegenek kedvéért, kik fővárosunkban időzve, ezt az egyetlen szórakozást találják.

Az Opera még ma a kezdet stádiumán van. Még története eddig nincs, de történetírója már van.

Gondolom Jósikát akarták megbízni 1200 frttal, az Opera történetének megírásával. (Átkozott mohóság.)

Ha csakugyan meg lesz valamikor ez a történet írva abban Podmaniczky Frigyest fogja megilletni a legkiválóbb hely. Az ő érdemeit elösmeri mindenki. Csapásnak tartjuk távozását, mert semmi kétség, hogy később egyenletesebb, okszerűbb, és olcsóbb vezetést tudna behozni erélyével az Opera igazgatásába is... Szívünkből kívánjuk, hogy e kiváló férfiú eddigi helyén maradjon.

Ha mégis elmegy, sajnálni fogják színészei és kivált színésznői, kik már nem részesülnek többé az ő »cukros kritikáiban«.

Ez ugyanis saját külön találmánya volt.

Előadás után bekopogtatott az öltözőkbe, bekukkant a kulisszák közé s amelyik énekesnő nagyon jól énekelt, három cukkedlit kapott tőle, amelyik gyengébben, kettőt, amelyik rosszul, egyet.

Jelszava volt, hogy: »de kapni mindeniknek kell«.

E sajátságos kalkulussal kormányozta tíz évig a világ legszeszélyesebb teremtéseit.

MIÉRT ROSSZ AZ »URAMBÁTYÁM«?

(Üzenetféle)

Egy csomó levelet kaptam a »Pesti Hírlap«-beli barátaimtól, hogy miért gyenge az »Urambátyám« című humorisztikus lap első száma, melyet mi ketten szerkesztünk Bartók Lajos t. barátommal? Hogy micsoda ez? Hát csak ilyen lapot tudunk mi csinálni?

Ezek bizony egy kicsit furcsa kérdések s tulajdonképpen felelni sem kellene rájok, mert hányszor van az kérem, hogy egészséges szülőknek hibás gyermekük születik és senki sem kérdezi: miért?

Hanem ezúttal mégis felelek. Mert a publikum nagy tévedésben van.

Ugyanis azt hiszi, hogy ő csalódott - pedig tulajdonképpen mi csalódtunk.

Én így kombinálgattam magamban:

- Miért ne írhatnék én rossz dolgokat is, hiszen úgyis fényes lapot csinál a maga közleményeivel Bartók. Hadd legyen rajta az ő írói egyéniségének a nagyobb nyoma.

Bartók meg így okoskodott:

- Majd megcsinálja azt jól Mikszáth. Mi az ördögöt erőlködjem az első számba? Még azt hinné, el akarom nyomni.

Mikor aztán megjelent a lap, csodálkozva, kiábrándulva nevettünk az egymás szeme közé. (Nem igaz hát az, hogy senki sem nevetett a lapon!)

És most már tudja külön-külön mindenikünk, hogy neki csak jót lehet írni - mert a másik úgyis rosszat ír.

S így ezentúl alkalmasint mindig jó lesz az »Urambátyám«.

A »FEHÉR SZERECSEN«

(Nehány sor Kállay János képviselőről)

Szembetűnő gyorsan kezdenek eltűnni azok az alakok, akik még magyar ruhában járnak köztünk. Kit a civilizáció nyel el, kit a koporsó.

Elköltözött a szegény »fehér szerecsen« is, ahogy Kállay Jánost nevezték a barátai. Annyira megunta a közös ügyeket, hogy itt hagyta.

Olyan ember volt Kállay János is, akinél érdemes a tárcaírónak megállapodnia egy percig, nem azért, mintha jelentékeny szerepet játszott volna (azt még baráti nekrológban sem lehet ráfogni), hanem mert olyan ember volt, aminők ezentúl nem lesznek. Egy itt maradt őslény. Dédapáinak hasonmása. Az unokáink már csak a regényekből fogják ezeket ösmerni, ha ugyan lesznek addig olyan regényeink, melyek jól lefotografírozzák e kiveszőben levő régi urakat. Mert eddig még nincsenek. - Hamar a tollal, ecsettel, uraim, mert elfogy a téma!

Nagy, magas, izmos alak volt Kállay János, széles, halavány szerecsen arc, melynek a tömpe orr adta ezt a formát, göndör szőke hajjal. Nemcsak ő maga volt múzeumba való, de minden, amit rajta látni lehetett. A pecsétgyűrű az ujján, egy Kállayé, aki horvát bán volt, az óra, mely a zsebében ketyegett, egy másik Kállay ősé, aki országbíróságot viselt. A lánc az órán abból a bilincsből van kovácsolva, melyet a szép Krucsayné viselt egykor a pici lábán, akit a tulajdon férje nyakaztatott le.

A zsebe is tele volt régi okmányokkal örökké, mindég azok közt kutatgatott, keresgélt, hátha rábukkanna még valami domíniumra. Hiszen annyi volt a Kállayaknak, hogy könnyen megfeledkezhettek egyről valahol.

Egyszerű, szerény ember volt, de azért ki lehetett érezni a szavaiból, ha az ember egy kicsit megkaparta, hogy egykor pallos-joga volt. Nem őneki, de nekik. S az tulajdonképpen mindegy.

A Házban mindenki szerette, mert nem ártott volna ő még a légynek sem, még ha megvan is a pallos-joga. Őnála ugyan meghagyhatták volna!

Már több országgyűlésen képviselte a nagykállói kerületet, hol még nagy varázsa van a Kállay névnek.

Azelőtt katonatiszt volt, de nem bírt megmaradni a német életben, kvietált s az alkotmányos éra bekövetkeztéig otthon gyakorolta az ősi virtusokat.

Egy emlékezetes csínyje maradt fenn fiatal korából: mikor a kántort rávette, hogy a pap miséjébe azt énekelje be a szószékből: »olyan nincs«, emiatt aztán ki is csapták a kántort, de ő bőkezűleg gondoskodott róla s mindég sajnálta komolyabb korában ezt a tréfáját.

Ritka becsületes ember volt, őszinte jószívűsége nem ismert határt, bőkezűsége pedig egész az ingéig ért.

Ama patriarkális erényeket, melyek a régi időket bearanyozzák, mind örökölte ő is, a hibákból csak keveset.

De nem is élt ő e világon. Egészen ősei között mozgott. Ha egy kis borocskával felvillanyozta magát, azt vélte, velök társalog. A híres alispánnal, Kállay Miklóssal, aki örökös alispánja volt Szabolcs megyének.

- Pedig mindig egyhangúlag választották - szokta mondani Kállay János a büszkeségtől villogó szemekkel. - Mégpedig milyen egyhangúlag volt az. Ő maga kiállott a vármegyeház erkélyére s így szólt megválasztása után: »Elfogadom az alispánságot, de ha van valaki a megyében, aki nem akar, álljon elő, mondja meg, hogy nem kellek neki s én rögtön leköszönök«. De sohasem akadt senki. (Aminthogy természetes is, mert annak úgyis betörték volna a fejét.)

De Kállay Miklósnál is nagyobbra nézte azt a másik közelebbi ősét, aki nem akarta fizetni a dohányültetési adót. Mikor a fináncok felvették a protokollumot a bírság tárgyában, ezeket jegyezte be:

»Protestálok. Nem látom be, miért fizessek én a földemből adót az államnak, mikor ez a föld régebben az enyim, mint ahogy az állam fennáll«.

A »fehér szerecsen« is azt tette egész életében, protestált. Siratta a hazát, búsult a sorsán, de amellett vígan élt. A képviselői élet mézes léhaságait, aranyos kiváltságait egész csordultáig élvezte. Nagy szerepre nem vágyott, hiúság nem volt benne semmi.

Egyetlen egy dolga volt ebből a mostani világból való: a nyíregyházi vámsorompó ügye.

Ezt jól tudta. S ha szükségét érezte annak, hogy már régen nem hallottak felőle semmit a választók, felállt és előhozta évről évre a nyíregyházi vámsorompó ügyét.

Olyan biztos volt ez minden évben az újévi szünnapok előtt, hogy a miniszter már várta, mint ahogy várni szokta az ember a havat karácsonykor.

A miniszter olyan kedves volt, hogy sohasem oldotta meg ezt a kérdést: hadd legyen Kállay Jánosnak is témája.

A téma túlélte a Ház kedélyes »fehér szerecsen«-ét.

Vasárnap virradóra véglegesen elment az ősapáihoz.

Nem egy szűkebb kör gyászolja őszintén a tisztelt, korára nézve javabeli férfiút.

Ha olyan jó politikus lett volna, aminő jó ember volt, egész Európa siratná.

A HALOTTÉGETŐK

(Polémia a kiadóval)

Hogy mi lesz velünk amíg élünk, arról fölösleges már gondolkozni és cikkezni, az úgyis a Tisza Kálmán kezében van: hanem hogy mi lesz velünk a halálunk után, arról még lehet beszélni. Az még parlagon heverő téma. A halál utánra még a legnagyobb mameluk is rendelkezhetik magával. Itt még lehet szavazni.

S ezért volt időszerű a Légrády Károly felhívása a halottégetés tárgyában a »Pesti Hírlap« vasárnapi számában.

Énrám, megvallom, nem tett a cikk borzalmas hatást.

Csak az döbbentett meg, hogy Légrády Károly mint lapkiadó legelőbb is egy csomó írót fogott meg elégettetés céljából, ezek közt nemcsak Törs Kálmánt, Borostyánit, de még Csernátony Lajost is. Ez mindenesetre gyanús jelenség.

A cikk nagy feltűnést keltett, s mindenki a halál utánra kezdett gondolni. A temetőőrök sápadtan jártak-keltek a trafikokban, hogy összevásárolják a készletben levő példányokat, nehogy még jobban elterjedjen a világba dobott eszme.

Az orvosok közömbösen vontak vállat:

- Nekünk mindegy, akár a földnek dolgozunk, akár a tűznek.

A bírák mérgesen csapták el a lapot:

- Hát hogy rendelünk mi el ezentúl exhumációt, ha valami gyanú utólagosan fölmerül?

A poéták összemosolyogtak:

- A világ minden temetői poezisét ki fogjuk hajigálni mint avultat a könyvtárakból s csak a mi köteteink maradnak, amiket ezentúl fogunk írni ilyenformán:

Iszonyú fájdalom repeszté szívemet
Mikor kemencébe tették kedvesemet.

Ezentúl már igazán a felhők közt, a csillagok mellett keresheti az ember elhalt kedvesét.

A kálvinisták azt mondták:

- Hát mire való a pokolt fölhozni a felületre, mikor az úgyis megvolt alul a katlanokkal és a parázstűzzel egyetemben.

A lutheránusok így szóltak:

- Ehhez nekünk a legtöbb jogunk van; mert már úgyis benne van a törvénykönyvben: »Lutherani comburantur«.

A halál maga pedig (ha ugyan olvassa a »Pesti Hírlap«-ot) fölnevetett.

- Teringette, eddig a »nagy kaszás« volt a nevem, ezentúl folyamodnom kell a belügyminiszterhez, hogy változtassa át a »nagy kályhafűtő«-nek.

Egyszóval mindenféle nézet volt. Az aláírók egész seregesen jöttek.

De az új ötletek sem hiányoztak.

Egy marcona fekete ember beállított tegnap a szerkesztőségbe s így szólott:

- Egy nagy találmányom van, uram.

- Nos?

- Boldoggá akarom tenni az emberiséget.

- Hogyhogy?

- A halála után.

- Igen?

- Olyan módszert találtam fel, hogy most már mindenki kényelmesen, nyugodtan halhat meg és olcsón... végtelenül olcsón.

- Ah.

- Tizennyolc forintba fog kerülni. Potomság!

- Ön is az elégetők közé jött feliratkozni, nemde?

- Oh, dehogy. Az elégetés semmi. Én olyan módszert találtam fel, hogy a halottak nem enyésznek el, hanem csak átváltoznak...

Érdekelni kezdett a dolog.

- Átváltoznak - folytatá - találja ki, uram, mivé?

- Nem bírom elgondolni.

- Sírkövekké változnak át.

- Bámulatos.

- Pedig úgy van, uram. A halottat be kell önteni hidraulikus cementtel mintegy tenyérnyi vastagságban, a cement megkeményedik, egy pár óra alatt kővé válik... S így minden ember sírköve lesz magának. A kőbe egészen el lesz zárva a test s abból semmi veszélyes miazma ki nem árad. Oh, be pompás lesz! Egy kővé vált generáció!

- Éppen úgy, mint az elátkozott kastélyokban.

- Írja ki, uram, ezt az ideát. Hátha Légrády úr is erre hajlik.

- Jól van, megírom.

- Tegye hozzá kérem, hogy e kövekből aztán építeni is lehet.

- Az ám! Például az új országházra már jól lehetne felhasználni a most elhalt képviselők cement köveit, pompásan venné ki magát az illetők neveivel, s azonfelül történeti emlék is lenne. Okvetlenül megírom.

Egy hirtelen gondolat kapta meg:

- Ne, ne, oh ne írja meg... a világért se írja meg. Most jut eszembe, hogy az idea sokat ér. (Szeme megcsillant.) Mit gondol, hátha még gazdag ember lehetnék általa? Ha például minden halottól csak egy garast szednék is. Naponkint vagy ötezer halott az országban, ötezer garas... Iszonyú összeg!

- Igen - mondám -, de miként szedné ön be a pénzt a halottaktól?

Elgondolkozott, majd szomorúan lecsüggeszté fejét.

- Erre nem is gondoltam - tagolá melankólikus mosollyal. - Igaz, igaz... a pénzt bajos volna beszedni tőlük. Lemondok inkább, hadd legyen az eszme az emberiségé egészen ingyen...

- Igen nemes dolog öntől. Szabad tudnom a becses nevét?

- Frits János. De ne tessék a nevemet kiírni. Legyen egészen ingyen az emberiségé.

*

Nem is írtam volna ki a nevét, hanem ma kíváncsiságból tudakozódtam utána, hát felvilágosítottak, hogy a lurkó foglalkozására nézve - ügynök a lábatlani cementgyárnál.

A MI KÜLÖN TÜNDÉRORSZÁGUNK

(Úti kép)

Egyebütt csak mese tündérország, gyermekek számára gondolták ki s népesítik be az ő ízlésük szerint, nálunk színvalóság. Én magam is jártam benne. Székelyországnak nevezzük. Ami szépet, ragyogót el tudunk képzelni, azt mind oda helyezzük. Azért van aztán bebútorozva csodálatos dolgokkal. A férfiak óriások, egy-egy hős mindenik, az asszonyaik regékbe való szépségek. Aranyhajuk egész bokáig ér le, még tán csillag is van a homlokukon. Rózsaszín sugarakkal önti be a lealkonyodó nap az ódon várakat, melyek alatt átöltöztetett királyfiak mennek, mendegélnek. Az Olt vizében nimfák fürdenek, éjjelente az erdőségekből izgató zúgás kél. Mintha az elmúlt századok diskurálnának ki onnan az emberekkel.

Minden magyar ember lelkesül a székelyekért. Ők nekünk a kedvenceink s oly nagyokká nőnek meg a fantáziánk alatt, hogy aki aztán elmegy közéjük, soha sincs velök megelégedve. Hát csak ennyi! - kiált fel majd mindenki lehangolva. - Hiszen csak olyan itt minden, mint minálunk.

Pedig nem olyan.

Más a föld, kétszer akkora erővel kell megművelni és mégiscsak félannyi termést hoz, mint a miénk.

Más a napvilág, egy jó félórával előbb kell fel, de előbb is pihen le.

Mások a fogalmak is. Aki itt gazdag ember, nagy úr, arról nálunk azt mondanák: »van valamicskéje«, aki pedig szegény ember itt, az »nagyságos úr« lenne köztünk, mert az annyit dolgozik az élete fenntartásáért, hogy itt palotákat építhetne akkora szorgalom és ügyesség mellett.

Eddig csak egyen csodálkoztunk, hogy ott a »nagyságos« titulus több, mint a »méltóságos«. Pedig ilyenformán van ott összekeverve minden.

Valóságos magyar Gascogne az. Rajokat bocsát ki a világba, fiai szétözönlenek szerencsét csinálni és csinálnak is, mert szívósság, szorgalom van bennök. Az otthoni föld nem bír eltartani annyi székelyt, ahány van. Otthon a székely nem boldogulhat és mégiscsak otthon boldog az ő kis falujában, tiszta házikójában, hol szelíd eperfa borul lombjával a kopjás kapura... s megszólal a harang estenden fent a dombon, a fallal kerített templom tornyában.

Minden templom egy-egy erősség. Ott még az isten is várakban lakott.

Régi vitézségük száz emléke áll. Minden dülő, mezsgye egy-egy csatának a színhelye. Az ekevas alól annyi kardpenge fordul ki, ahány emberi csontdarab.

A hősök klasszikus földjén vagyunk.

De az itthon elképzelt tündérmesékből csak annyi az igaz, hogy a legbőszebb sárkány, a vihar kikereste magának a legvitézebb népet, ahol a székhelyét felüsse.

Itt lakik Háromszéken a hatalmas, erős »Nemere«, a szelek királya.

De én nem találkoztam vele.

*

Egy kicsit messze esik a székelység az ország szívétől, kivált mióta a főispánoknak nem kell járniok többé a főrendiházba szavazni, mert azóta megszüntették a gyorsvonatokat.

Huszonnégy óráig megy az ember Brassóig, mialatt a kupé ablakán át nézve, elfutnak egymás után a vidékek. Ahol kultúra van, ott a szász az úr, ahol semmi sincs, csak egy nyomorult kunyhó, ott az oláh teng.

Egy oláh asszonyt, aki egy kis hároméves piszkos gyereket tartott a karján, megszólítottam a hírhedt Balásfalva állomásnál:

- Mennyiért adja el ezt a medvebocsot?

Szemérmetesen mosolygott.

- Nem eladó a gyerek - mondá, de azután, mint aki tart valamit a portékájára, megnyálozta ujjait s elkezdte vele mosni a fiúcska arcát, hogy többet mutasson.

Hozzám sompolygott s kíváncsian kérdé:

- Mégis mit adna érte, domnyule, ha eladnám?

- Hat forintot.

Röhögött miközben tündöklött a szép fehér fogsora (mert az oláh asszonyok többnyire vakító szépek), s szeretettel csókolta össze a kis kölyköt.

Az út mellett sűrűn bukkannak elő régi várromok, úri kastélyok. S azokhoz mindenikhez egy csomó rege és egy csomó történet fűződik. Sehol nem mélyednek el az emberek oly nagy előszeretettel a múltba, mint Erdélyben. S ez olyan végtelenül nyomasztó érzés. Ösztönszerűleg sejtik talán, hogy Erdélynek már csak múltja van.

De ne időzzünk hosszasan az utazásnál. A vidék úgyis szürke most s nem köti le az utas figyelmét. Legyünk egyszerre Háromszéken a székelyek között.

Íme, végre látom őket. Többnyire zömök, tagbaszakadt emberek, értelmes arccal, nyájas vonásokkal s inkább szelídség van a szemekben, mint villámok. Igazán ezek volnának a marcona hősök ivadékai?

Igazán bizony. Mert furfang van ám ezekben a hosszúkás tatáros fejekben, s az a vastag nyakuk ugyancsak hajthatatlan némelykor.

A székelynek még a jó sem kell, ha ráerőszakolják. És a rosszat is elfogadja, ha jól bánnak vele.

Egy tudós emberük elbeszélte nekem, hogy a granicsár korszakban botbüntetéssel kellett őket rákényszeríteni, hogy krumplit ültessenek. S még így is nagyon nehezen ment. Pedig most a krumpli a főterményük.

A székely büszkeség most is olyan, mint valaha, csak ki kell tudni ütni a szikráját.

Egy összejövetelükön vettem részt egy alkalommal, ahol sok mindenféle panasz merült fel. Elmondták, hogy a kormány mostoha irántuk. Több előnyben részesülnek még a nemzetiségek is. Ők a magyarság bástyája s mégis az ellenséget erősítik a magyar kormányok.

- Iskolát kellene kérnünk - mondá az egyik szónok.

- Vasútra volna szükségünk - hangoztatta egy másik.

- Az iparunkat kellene emelniök, mert elpusztulunk másképp.

Az ingerültség nőttön nőtt s gomba módra születtek a kalandosabbnál kalandosabb kívánságok, amelyekkel majd kiállnak a kormány elé, míg végre fölállt egyik, aki a legtekintélyesebb volt közöttük, s odavetette önérzettel:

- A székely soha nem kunyorál.

Egyszerre, mint egy varázsütésre, kevély lett minden székely, nem volt ezeknek e perctől kezdve semmi kívánnivalójuk, oly megelégedettekké váltak, mintha megannyi király ülne körbe a hosszú asztaloknál.

S ha most odahozta volna Trefort az iskolát, Kemény a vasutat, még tán rá is kiáltottak volna: »Nem kell, vigye az úr valami szegényebb vidékre.«

Pedig bizony elég szegény vidék az. Két szóval lehet elmondani a bajukat: kevés a földjük.

Azelőtt elég volt, mert a székelyek voltak kevesebben, pusztították őket a folytonos háborúzások.

Nemes faj, harcra termett. Mert a háború nem ártott nekik semmit, de a béke megöli őket.

Pedig jól értenek a béke fegyvereihez is: a földet kitűnően művelik, szorgalmasak, szívósak, az iparűzésben is elöl vannak. Úgy kezelik a fűrészt, kalapácsot és fúrót, mint a kardot. Csak éppen egy fogást vesztettek el a békében.

Mikor nem volt fegyverük vagy puskaporuk hajdanta, hát elvették az ellenségét. Most, hogy immár földjük sincs elég, szintén az ellenségét kellene elvenni, de már ezt nem tudják.

Nincs meg bennük a terjeszkedési erő, mint ahogy egyáltalán nincs meg a magyar fajban. Kivándorolnak évről évre a saját szülőföldjükről Moldvába, Oláhországba.

Szinte hihetetlennek látszik, hogy ők voltak ezen a földön a legelőbb. Minden arra mutat, mintha ők jöttek volna ide a legutoljára és már nem jutott nekik elég föld.

A székelyek sok rossz napot értek, de jót sohasem. Magyarország és Erdély minden vidékének volt olyan időszaka, midőn a nemzet jó- és balszerencséjének hullámzásai szerint felüdülhetett kissé: a székelységnek nem volt; mire a nap sugarai odáig eshettek volna, azalatt a nap rendesen lehanyatlott.

Közel két évtizede van már magyar kézben a kormányrúd, de annak a Székelyföldön még mindig csak az árnyéka látszik.

*

Gyakorta szokták mondani a magyarországiak, hogy a székelynek két esze van.

Sokszor a jobbik eszükkel gondolnak ki valamit, de a rosszabbikkal hajtják végre.

Én úgy találom, hogy nekünk magyarországiaknak van két eszünk velük szemben.

Az egyik eszünkkel magasztaljuk, nagyra becsüljük, nemzetünk virágának tartjuk őket.

A másik eszünkkel pedig el hagyjuk őket pusztulni.

A székely népre, mint már előbb is említettem, sokat ráaggat a szeretet és a harci regéken meghízott fantázia olyat, amit ott nem lehet megtalálni. Ők magok nem Antoniusok s a székely asszonyok se Tündér Ilonák. Különösen nem azok a Háromszéken. (Mert a marosszékieket dicsérik.) Hanem az asszonyaikban van bizonyos szelíd kellem, amit a magyar faj nélkülöz. Már a kifejezési módjuk finomabb, lendületesebb és poétikusabb a mienknél. Hangjuk sajátosan ömlik el, hajlékony és lágy, szívbe lopódzó. Többnyire barnák a fehérnépek és szikárak. Korán vénülnek, de nem csoda. Sok kötelesség vár ő rájuk. A székely asszony nemcsak a gyermekeket neveli, nemcsak főz az urának, hanem azonfelül segítőtársa a mezei munkában is. És ez mind csak a fele annak, ami az asszony-ember osztályrésze. Neki kell tisztán tartani a házat, mely két szobából áll (egyik a lakószoba, másik a vendéglátó, a búbos kandallóval, pelikánmadaras korsókkal és tányérokkal az üres almáriomban), s neki kell ellátni szőttel-fonttal a háztartást, sőt még eladóba is jusson belőle. Ez a hímes szőtt-font méltán lehet a székely asszonyok büszkesége. Úgy ki tudják csinosítani, lakályossá tenni vele egyszerű otthonukat, hogy csupa gyönyörűség. Aztán hogy tudnak főzni! A székely konyhának nincs a világon párja. Hanem hát ezt nehéz leírni. Enni kell egyszer a botra tekert kalácsból s az ember legott kezdi még jobban meg nem érteni: hogy vándorolhat ki a székely?

Ily viszonyok között, ahol a nő annyit dolgozik, nem csoda, ha gyorsan hervad. Székelyországban csak hajadonok vannak és öreg asszonyok. Menyecske nincs, de ha van is, az ott nem jót jelent.

Ami a férfinépet illeti, a földje megművelésén kívül annak is mindnek van még valami mellékfoglalkozása. Az a naivitás és góbé furfang, amelynek hírébe keveredtek, egy kicsit nagyítva van. Értelmes, komoly és nyíltszívű a székely. Ami ravaszság és furfang van benne, az meglehetősen ártatlan és szeretetre méltó. Egy-egy humorista valamennyi.

Régi vitézségünk, hadi szervezkedésünk kőnél is maradandóbban van megörökítve egy röpke mondatban, mely nyilván a fölkelések idején támadt s melyet minden nyilvános akciójukban még ma is hangoztatnak: »Ha megyünk, mind megyünk!« (Ilyen jelszó alatt igazán könnyű volt győzni.)

Szeretném vázolni az ő kis hazájuk szépségét, hogy úgy mondjam: édességét s amellett leírni, milyen végtelenül szűk az. Mekkora kis világ!

Noha csak otthon lehet boldog a székely, otthon sohasem viheti sokra. Hiába mosolygott reá a természet, hiába áldotta meg tehetséggel, kitűnő tulajdonokkal, nem viheti velök sokkal többre, mint a többiek. Vagyont nem szerezhet, mert nincs kitől. Minden székely vérig ragaszkodik a maga ősi rögeihez s a földbirtok sehol a világon nem mozdul oly lassan, mint itt. Szerencsét házasság útján nem csinálhat, mert a vagyon úgyszólván egyenlően van felosztva, mindenkinek kevese van. Ott nincs jó parti. Fortuna szekere az ő országukat nem járja (pedig ugyancsak pompás országútjaik vannak), amilyen sorsban születik valaki, megmarad olyanban. S mindezekből az folyik, hogy nagy hivatalokat is csak ritkán vihet a székely, mert azokra rá kell fizetni, s ha a léha csillogás és az ő kis vagyonának megtartása közt kell választania, az utóbbihoz ragaszkodik. Innen van az, hogy a székely kerületeket idegenek lepik el a követválasztások idején és nem onnan, mintha a székelyek közül nem akadna elég parlamentbe való férfi. Tudják ők azt jól, hogy a mandátumnak nagy szája van és nagy gyomra. Gyorsan nyeli el az ősi barázdákat.

Azok a kacskaringós, szemenszedett góbéságok, melyeket az eszes néprajzi gyűjtők közöltek róluk, olyanok, mint a kiállítási szűrök, hogy valamennyi szűr különböző tulipánjait egyre varrják ki, hogy abból az egyből látható legyen valamennyi, de éppen megfordítva történik, mert egyről sem nyújtanak aztán tiszta fogalmat. Nincs ott lényegesen elütő tájszólás, kifejezési módjuk egyszerű, használják ugyan a képeket, hasonlatokat és sajátos szólamaikat, de csak imitt-amott és nem olyan sűrűn, mint a népszínművek székelyei.

Az a betűt úgy hangoztatják, hogy abban benne van az o betű is. De hogy az a betű se szenvedjen rövidséget, reciprocitásul az o betűt is úgy ejtik ki, hogy az a kiérzik belőle. De az idegen kedvéért gyorsan és könnyedén mennek át minden beszédformára, nem úgy, mint a palóc, kiről egész életében sem vedlik le kavicsos hazájuk pora.

Csak kettőhöz ragaszkodik csökönyösen a székely: az alkotmányhoz és az »instálom«-hoz. Úr és paraszt egyformán használja minduntalan az »instálom« szót.

Ki akartam őket ösmerni teljesen.

Megnéztem, amikor imádkoztak az ő templomaikban, amelyeken rendesen ez a felirat olvasható: »Ez a ház az Úr háza, az imádkozás háza.« Csendesen, nyugodtan ültek a padokban, s a vakbuzgóság helyett bizonyos derült fény, valami jóságos bizalom fénylett a homlokukon.

Megnéztem, amikor mulattak. Komolyan viselkednek az asztalnál, nem zajongnak, kedélyük megolvad kissé, de sohasem csapong. Olyan méltóságteljesen ülnek ott, mintha a közügyekről tanácskoznának.

Aminthogy teszik is, mert hallottam őket szónokolni is a poharak közt. Csak úgy dől a toaszt. Minduntalan feláll valaki s így szól a »szállok az Úrnak« helyett: »Uraim, töltsünk poharat!« Ez az exordium, a lélegzetvétel. A pohártöltés alatt elcsendesül a zaj s a szónok elkezdheti a mondókáját. Egyszerűen beszélnek, minden pátosz nélkül, az ornamentikát kerülve, mintha csak diskurálnának. A mi magyarországi lakomáinkon meg sok a sallang és sok a komikus, fellengős toaszt. A székelyek ízlése tisztultabb, nemesebb. Ezek a toasztok csupa komoly polemiák, rendesen valamely megpendített közkérdés felett, s úgyszólván e toasztokon át szűrődik le a közvélemény. Ahol három ember van, már ott toasztok vannak s éppen olyan verve-vel és vehemenciával elmondva, mintha hatezer ember hallgatná.

De még akkor sem ösmertem egészen a székelyt.

- Mit mutassunk még meg? - kérdék.

- Azt szeretném látni, hogy ferbliznek. (Mert ez a legnagyobb tűzpróba.)

Nosza megindult a nemes játék s hangzott a »vizi« és a »megadom« éppúgy, mint otthon. Még a műszavak is ugyanazok. Csak a »csikó«-ból lett »kutya«, mire odáig ért. (De inkább is kutya az, mint csikó.)

Olyan szabatosan, olyan harag nélkül vesztettek, olyan hideg megadással tűrték a malőrt, mintha mindeniknek ezer holdja lenne a határban.

Olyan nép a székely, hogy akkor is érdemes volna őket megszeretni, ha egy szót sem tudnának magyarul.

Hát még így, mikor egy szót sem tudnak másképp!

EGY FEJ

Úgy vagyok ezzel a képpel, mint az egyszeri legátus, akinek a pap, mielőtt a predikáló székbe felment volna, kezébe nyomott egy papirost:

- Majd erről olvassa le, uramöcsém, a mondókáját. Ebben van benne a textus.

A legátus felment a szent emelvényre s kibontá a papírt kíváncsian, lapozgatja elöl, hátul, de biz azon nem volt semmi.

Éppen olyanformán adja elém a szerkesztő ezt a képet, hogy írjak hozzá magyarázatot.

Megnézem, megkérdezem: »És ki ez?«

Azt mondja rá: »Senki. Egy fej.«

No, hogy mit mondjak én egy fejről, amelyikről nem tudom kié, az már csakugyan meggondolandó dolog. Hanem az mindenesetre megkönnyíti egy kicsit a feladatomat, hogy női fej, mert egy női fej mégis valami, kivált ha nem úgy néz ki, hogy valami anyós feje lehessen. Ámbár egy anyós sem volna éppen rossz téma, most, a házasodás, a farsang idején.

Ohó! A farsang! Kezd egy kis világosság derengni, miért kell ennek a gyönyörű fejnek megjelenni a »Vasárnapi Újság«-ban, ahol öreg, ráncos arcú tudósok, meggörnyedt politikusok és notabilitások, jegyet váltó királykisasszonyok és királyfiak, híres marcona hadvezérek, a napi lárma fölvert porából kibontakozó tarka alakok jönnek szakadatlan hosszú sorban. Ahova belépni csak az tud, akinek már híres neve van, s most egyszerre előbukkan egy arc, mely a senkié.

Ez a fej program a farsangi bálokra, azoknak a számára, akik feleséget keresnek, s fejükben zűrzavarrá folyt össze szőke arc, barna arc úgy, hogy nem tudnak most már kiigazodni.

Hát kérem, fogadják el önök, habozók, ezt a mintát, amit a piktor kigondolt.

Hatalmas sötét hajerdő, elöl a homlokon a fazonable csikó-frizura, a pompás méretű homlok, a nemes ovál arc, melyen párosul a szelídség az üdeség és erőteljesség bájával. A klasszikus szépség alkatelemei összhangzatosan vegyülnek a modern szépség követelményeivel. A nemes római arcél mellé, a görög ízlésű amazon-szemekhez a francia pikáns orrocska járul s mindezekhez az élveteg ajk, a csodás gömbölyűségű áll, hát még az a szemvesztő nyak?

De nem, nem... tovább nem folytatom.

Elő a klakkot, frakkot, uraim, keressék az eredetijét, biztosítom, hogy megtalálják sok sok száz példányban.

Hogy egyik-másik talán megváltozik kissé, mire ráakadnak, vagy a szeme, vagy a homloka, vagy a haja, az hihető, de hát istenem, hiszen minden olyan gyorsan változik a világon.

A magyar szépségnek prototípusa ez az arc.

Egy fej csak.

De hány fejet tudna ez megzavarni, ha élő volna!

SZENT TÁRCA

Lonkay Antal kedves bátyánk lapjában a »Magyar Állam«-ban (éppen a mai számban) ugyancsak jól megmossák nehány írónak a fejét a »Jó könyvek« című népies művecskék miatt, amiket a közoktatásügyi miniszter terjeszttet, a jámbor olvasni tudó nép közt és amiktől az megcsömörlik, mert azokat protestáns-írók és szabadkőművesek csinálják, egyenesen a keresztény katolikus népek megrontására.

Minthogy a megmosott fejek közt az enyém is ott van, és az annyira hozzám tartozó családi jószág, hiszem, hogy Lonkay bátyánk nem fog megharagudni és indokoltnak találja, ha egy-két szót én is elejtek az én saját fejem miatt.

A velem enyelgő passzus így szól:

»Az egyiket Mikszáth Kálmán, ez a kegyelt író szedte ritmusba. A mai pénzszűk világban, mikor az óriási adó miatt a nép úgyis oly levert, majd kétségbeesett - odamutatja a népnek a nagyurak rengeteg pénzét s könnyelmű pazarlását. Bemutatja Esterházy Miklós pazar költekezését, mint lövi agyon a paripát, melyért tízezer forintot dob oda, hogyan gyújt rá fidibuszként egy ezres bankóra; s a többi közt írja:

Ott ültek az urak, mulattak, kártyáztak,
Ha jól emlékezem, hát durákot játsztak.
Felül ült a király, legtöbbet az vesztett,
Sebaj, adóban majd visszaszedi eztet!

Most kérdezem: minő erkölcsi haszont remél szerző a népnél e füzettel elérni? Hová lesz itt a királyi tekintély? És vajon minő szívvel fog adót fizetni az ily mérgen táplált nép?«

Ilyenformán szidja a »Videant consules« cikk Jókait és Szathmáry Károlyt is.

Jókainak nem árt az ilyesmi, hát minek felelne? Szathmáry Károlynak pedig nem használ, tehát azért nem felel.

De nekem se nem árt, se nem használ, hát én felelek.

És azzal kezdem, hogy ugyan ki lehet a névtelen cikkecske írója? Csak nem gróf Szapáry Gyula? Vagy ha nem ő akkor nyilván valami adóvégrehajtó. Mert mintha oda menne ki vádjának első része, hogy az adó sikeres behajtását akadályozom. (Látom, erővel meg akarnak engem választani az urak szélsőbali képviselőnek!)

De mégsem!... Nem pénzügyi közeg megbotránkozása ez! A szemrehányás utolsó része, hogy »hova lesz itt a királyi tekintély?« Péchy Tamásra a Ház elnökére vallana (ha az is nem volna lutheránus), mert ő szereti hangoztatni, hogy »Anglia velünk barátságos lábon álló hatalom«.

Ugyanis az illető névtelen író, aki engem olyan szörnyűséges lázítónak rajzol a királyi tekintély ellen (hogy legalábbis Szalay Imrének képzelem magamat), elfelejtette odaírni, hogy egy angol királyról van szó s még az is csak »mesebeli«.

Felül ült a király, legtöbbet az vesztett,
Sebaj, adóban majd visszaszedi eztet.

Nem! Én igazán semmi rosszat nem gondoltam ő angol királyi felségéről.

Hát nem elég gavallér dolog az, hogy ő vesztett?

S nem elég természetes az, hogy adóban visszaszedi? Kit izgatnék én fel ezzel ellene? Legfeljebb az íreket lehetne. De azok nem veszik a »jó könyvek«-et.

Aztán éppen egy angol királyt sértenék én meg?

Mikor igazi bámulattal vagyok eltelve Anglia iránt, mióta Egyiptom adósságait zsirálta. (Hátha még a mienket is kifizeti valamikor?)

Hanem hát úgy van az, hogy mindent kifogásolhatni a világon. Még a »Magyar Állam« mai cikkét is.

Engem most azért szidnak, mert illojális vagyok a »Jó könyvek«-ben. P. Szathmáry Károlyt meg azért szidták minap, mert nagyon is lojalis a »Jó könyvek« egyik darabjában.

»Ilyen émelygős szerelem nem való a népnek« - mondja a cikk az »Edelény, a holtig hű szerető« históriára.

Az Esterházy pazarlása se való, mert mi szükség azt a népnek tudni, mit csinálnak az urak? »Garibaldi története« sem való, mert Garibaldi nem szerette a papokat, a Jókai életrajza se való, mert ez csak egy kálvinista ember.

De hát akkor mi való?

Utoljára is kisül, hogy csak a »Magyar Állam«-ot szabad olvasni annak, aki üdvözülni akar.

Én azt tartom, hogy legjobb lesz: béküljünk ki. Legyen meg a »Magyar Állam« is az ő vallásos kötekedéseivel és jóízű magyaros hangjával, de hagyjon meg Lonkay bácsi bennünket is. Hiszen olyan nagy a világ! Elférünk. Nekünk is jussanak benne olvasók. Hát minden embernek muszáj a mennyországba jutni? (Úgyis lesznek ott önök elegen.)

Hogy a királyokkal veszít össze a »Magyar Állam« cikke, azzal én keveset törődném, mert nemigen vagyok velök ismeretségben; hanem hogy a katolikusokat haragítja rám - azt már nem érdemeltem meg.

Mert én egész életemben sohasem bántottam senkit a vallása miatt: annál kevésbé igyekezhettem a »Jó könyvek«-ben a keresztény katolikusok megrontására.

Rossz ízlés az, mely ilyenekbe kapkod. A papság se panaszkodhatik ellenem. Még az apámtól tanultam meg: »Sohase kezdj ki, fiam, a papokkal, mert te húzod a rövidebbet.«

Egyetlen egyszer csináltam egy rossz viccet a jó öreg Geduly szuperintendensre, hogy úgy nézett ki a nyakán fityegő gallérjával, mint az orvosságos üveg.

Akkor is felzúdultak ellenem a lutheránus képviselők s odajöttek a folyosóra veszekedni.

Én ugyanis (isten neki, már csak bevallom) magam is lutheránus vagyok, azért jöttek a szemrehányással:

- Ej, ej. A saját főpapodat gúnyolod ki?

Erre aztán én is méregbe jöttem:

- Hiszen csak van bennem annyi illemérzet, hogy nem bánthatom a másét.

Egyszóval, mikor én gúnyolódni akarok, találok én arra elég anyagot a saját eklézsiámban is.

És ha én most rossznyelvű ember volnék, azt mondhatnám: hogy azt bizony találhatna a »Magyar Állam« is - de inkább nem szólok semmit.

A PARASZTOK

[I.]

Egy rövidre nyírott hajú, kellemes arcú, szőke, zömök fiatalember nyitott be minap szobámba.

- Én Bitzó Géza vagyok.

Nagyon megörültem neki.

- Igen, igen - mondám -, ön rajzolta azt a parasztot, akit nekem most le kell írni.

- Éppen az ő érdekében jöttem. Azt hallom, hogy ön tót parasztnak deklarálta. Rehabilitálni jöttem a parasztomat. Valóságos halasi ember.

- Valóban van benne valami a tót paraszt meghunyászkodásából.

- De van a szemeiben a keleti faj léhaságából és melankóliájából. Ami pedig alázatos voltát illeti, az én emberem csakugyan amolyan »bennfentes« paraszt. Tudja mi az?

- Hogyne tudnám. Nekünk magunknak is volt otthon mindig egy-egy ilyen kedvenc parasztunk, aki per »mi« beszélt a família dolgáról. A konyhánkon kapott enni. Néha segített is valami dologban. Eljött napjában kétszer is. Télen a gyerekek talpát vakarta a kemence mellett a cselédszobában (mert folyton fagyos volt a lábunk és viszketett), nyáron, ha madárfészket talált, nekünk súgta meg, hol van, vagy maga hozta el a szűre ujjában a szép tarka tojásokat. Cserebogármalmot csinált, fűzfasípot, parittyát. Az apánknak besúgta a nyúlnak fekvőhelyét, édesanyánknak elhozta nagy titokban az első gohér szőlőfürtöt ősszel. Modora simább volt, mint a többié s bizonyos szeretetreméltóság, melegség ömlött el durva lényén. De én éppen olyan parasztokról akarnék beszélni, akiknek megfordítva, éppen az az alapvonásuk, hogy idegenkednek az uraktól és gyanakodók, nehezen engednek az új benyomásoknak s csökönyösek, amibe már egyszer belemarták magokat.

- Épp megfordítva hiszem - jegyzé meg a művész -, a magyar paraszt inkább könnyen megnyerhető s egy kis melegségtől rögtön kitárja a szívét.

- Ezt én is megengedem máskülönben, de a politikában bizalmatlanok. Abban a hitben élnek, hogy az urak meg akarják csalni. Akármilyen igaznak látszik is, hát amit azok mondanak, mégis szentül hiszik, hogy benne van abban valahol az ármány, kurta parasztésszel csak ők nem veszik észre. Elmondok önnek egy példát. Mikor 1867-ben híre futott, hogy megkapjuk a magyar minisztériumot, az Arad környékbeli úgynevezett »kertész-községek« küldöttséget menesztettek Aradra a vicispánhoz: igaz-e?

- Igaz - mondá nekik az alispán. - Estére mi is illuminálunk. A király kegyelmes szíve végre felénk hajlott, megtette amit kívántunk.

- Hát elmondhatjuk otthon?

- Bízvást.

- No, ez nagy dolog - csóválgatták a fejüket rendre.

- Elhiszem - magyarázgatta a vicispán lelkesítő hangon -, köszönhetjük annak a bölcs és nagy hazafinak, Deák Ferencnek, aki lángoló hazaszeretetével és szívós kitartásával a révbe juttatta a nemzetet. Megértették?

- Igenis megértettük.

- És mit mondanak hozzá?

Összenéztek egy kicsinyt, aztán, mintha az egymás szeméből olvasnák ki, ketten is felszóltak.

- Hát mit is mondanánk egyebet, mint hogy áldja meg az isten a tekintetes Kossuth Lajos urat.

*

De ezzel én nem azt akarom mondani, mintha ferde észjárása volna a magyar parasztnak, ez csak a csökönyössége, hogy minden rosszat, ami történik, bizonyos ellenszenves hatalomnak tulajdonít s minden jót a rokonszenvesnek.

Isten ments az ő természetes józan ítélő tehetségét kétségbe vonni, hiszen észjárásában úgyszólván még ott, ahol téved is, bizonyos bölcsességgel teszi.

A híres Nagy András, a gazdag hódmezővásárhelyi polgár, aki néhány év előtt egy bőkezű alapítványt tett, egy igen tisztelt barátomhoz állított be egy nap.

- Üljön le, kegyelmed. Ugyan mi járatban van?

- Hát biz én abban, hogy összeolvastuk a minap az anyjukommal a megtakarított filléreimet, mondtuk azután az öregemmel, hogy ím, garasból forintok lőnek istennek áldásából, valami emléket szeretnénk hagyni magunk után, mert halandó az ember, kérem alássan, a jótett túléli.

- Mennyi az a pénzecske?

- Húszezer forint.

- Tyüh, ez nagy összeg! - ámult az én barátom.

- Amennyi, annyi - jegyzé meg Nagy András szerényen -, nem a summa teszi, de az, hogy jó szívvel adjuk, csak még azzal nem vagyunk tisztában: mire. Azért jöttem a nagyságos úrhoz tanácsért, mivelhogy két ész kétfelé lát.

- Hát kegyelmed mire gondolt?

- Azt forgatom elmémben, hogy miután ennek a városnak nincs jó ivóvize, talán egy kutat fúratnék a húszezer forinton, olyat, minő a pesti városligetben van.

- Artézi kutat?

- Azt, azt. Úgy gondoltam, hadd igyanak belőle az unokáink unokái is. Még sok száz év múlva is az én vizemből fogja a szomjúságát lohasztani a hódmezővásárhelyi ember - tette hozzá elmerengve.

- Szép, szép - felelte az én barátom -, hanem talán mégis kiválóbb emlék volna, ha egy alapítványnak adná az összeget, amelynek a kamataiból egy-egy ifjú nevelkednék az idők végtelenéig. Lássa, úgyis szűkiben vagyunk Hódmezővásárhelyen a tudományos embereknek. S ezek az ifjak, akik a Nagy András alapítványából lennének tudósokká és tiszteltekké, folyton hálás kegyelettel emlegetnék a kegyelmed nevét.

- Hüm - makogta Nagy András, mintha nagy szeget ütött volna fejébe ez a gondolat.

Mire vérszemet kapott az én barátom s meggyőző hangon, eleven színekkel kezdé ecsetelni az ő eszméje magasztosságát.

Nagy András uram pislogott, olvadozott, a fejével bólintgatott, majd végre így szólt:

- Alszom rá egyet, nagyságos uram. Holnap reggel eljövök megmondani, mit határoztam.

Reggel be is nyitott szokott szelíd mosolyával.

- No, hát mit kapunk? - kérdé az én barátom vidáman. - Tudományt-e vagy vizet?

- Vizet, nagyságos uram, vizet - szólt csendesen Nagy András -, mert úgy gondoltam meg az éjjel, hogy a tudomány már sok fejet megzavart, de a víz még soha egyet sem.

*

Az ilyen parasztok az én kedvenceim, nem a »bennfentesek«, kikről ugyan lemállik a durva kéreg, de e természetesség csillogó zománca is.

Hiszen némi szeretetreméltóság van az udvaronc parasztban is, de ez már mesterkélt. Az őseredeti bölcsességet fölváltja nála az agyafúrtság. Az alázatossága alatt a haszonlesés van meglapulva.

Az igazi parasztok, akik még nem benyalatosak az úri kúriákra, azt szokták mondani gúnyolón az ilyenre:

- Az ördögé már kend. Tükörből fésülködik már kend.

Ilyen tükörből fésülködő parasztot mutat be képünk, persze csak képletesen (mert elég borzas az őkegyelme feje), pusztán azt jelenti e kifejezés, hogy az úri küszöböket tapossa.

[II.]

A felszólalásnak, melyet »egy a sok közül« ír, volna talán jogosultsága azon egy esetben, ha egyáltalán nem volna szabad élő emberről semmit sem írni. De minthogy ez nem áll, alaptalan, és mondjuk ki az igazat, naiv egy kicsit a vásárhelyi panasz, mert a kérdés (mihelyt szabad elevenekről írni) csak az lehetne, ha van-e valami sértő abban a jóízű, de ártatlan mondásban, melyet Nagy András úrnak a szájába adtam?

Nem állíthatni igazságosan, hogy van.

Én értem azt, hogy a derék polgár kegyelet tárgya Hódmezővásárhelyen, s bizonyosan mi Budapesten is szívesen megemelintenők előtte a kalapot, de azért, ha róla írunk, mégsem lehet úgy beszéltetni, mint valami tudós akadémiai tagot, hanem népies nyelven.

Aztán nem kell azt olyan érzékenyen venni. Az öreg Deák Ferenc is vitte volt valamire (ámbár nem volt hódmezővásárhelyi ember) és bizony neki is el kellett szenvedni, ha valami jó aperçut adtak a szájába, ami előtte is új volt, amikor olvasta.

Nem halt még abba bele senki. Sőt meg sem őszült. Inkább ellenkezőleg. Példa rá gróf Andrássy Gyula, akiről mindennap volt a lapokban egy-egy ötlet - amit nem ő mondott.

Nem is kutatom hát, hogy mondta-e Nagy András uram azt az ötletet vagy nem mondta, mert azt ő jobban tudja nálamnál (valószínű is, hogy nem mondta, mert egy olyan ötlet nem terem könnyen, ritka holló az), de különben is nagyon mellékes dolog, a tény az, hogy a felszólaló félreérti a »Vasárnapi Újság« ama igénytelen képmagyarázó cikkét.

Mert igaz, a bennfentes parasztokról szó volt a cikkben (az volt a kép), a csökönyös parasztokról is (azok a Csanád megyei kertészközségbeliek), de ahol Nagy András János előfordult, ott csak a paraszt egészséges, józan észjárásáról beszéltem s erre hoztam fel a kút-esetet, melyet egy, azon vidékbeli kormánybiztos mesélt (amit nem mentségképpen jegyzek ide, mert örülnék rajta, ha a magam elmeszüleménye volna).

Hát én bizony nem tudom eltalálni, mivel sérthettem meg Nagy uramat, ha csak azzal nem, hogy a parasztok között írtam róla, de nem tartom azt gúnynévnek, hanem egy éppen olyan tisztességes szónak, mint a »mágnás« vagy »dzsentri«. Egy osztály gyűjtőneve, amely a dzsentri mellett a legrokonszenvesebb.

Ha én osztogatnám a címeket (és nem őfelsége), én bizony rögtön nagyságos úrnak szólítanám őkegyelmét, mert jobban megérdemli azt sok excellenciásnál - ámbár tudom, hogy ő ijedne meg attól a legjobban.

Azért hát kérem az »egy valakit a sok közül«, olvassa el még egyszer azt a cikket, s ha belátja, hogy nincs ott abból semmi, amit ő talált, legyen olyan szíves világosítsa fel a többit, nehogy azt kelljen hinnem a végén, hogy mégsem ér az a Nagy András Jánosra ráfogott ötlet semmit.

Mert nemcsak a tudomány zavarhatja meg az emberek fejét, hanem az artézi-kút is.

A HAYNALD ANYJA

Mindenre rá lehet unni az embernek. Akinek koronája van, a koronájára, akinek nagy hivatala van, a hivatalára, akinek felesége van (s az mindenkinek van, aki akarja), a feleségére, sőt még a szeretőjére is ráunhat (de ez már ritkább eset), rá lehet unni a dicsőségre, a társaságra, a magányra, mindenre volt már eset a világon, de még arra soha eset nem volt, hogy valaki ráunt volna az érsekségre.

Ilyen ötlete csak Haynaldnak támadhatott, aki kiváló szellem, tehát nem közönséges gondolkozású ember s mindég szerette bámulatba ejteni a közönséget. Sokszor sikerült az neki. De soha úgy mint most, ha igaz a hír, amit a lapok kolportálnak, hogy otthagyta a szép kalocsai érsekséget és elmegy aranyos szegénységbe a mölki kolostorba.

Az ember nem hiszi el. Lehetetlen az! Elhagyni a kalocsai érsekséget, azokat az óriási uradalmakat, amik nem kívánnak, nem kérnek semmit, hanem mindent megadnak, amit a szája és a szeme megkíván.

Hiszen király is megtette már azt, hogy elment barátnak, elhagyta trónusát, mert tövisek voltak rajta, de az érseki széknek nincsenek tövisei - és még azonfelül nem is kénytelen benne ülni.

A mindenféle divergens hírek a római szent kúria akaratával hozták összeköttetésbe Haynald visszavonulását. Ki tudja mi az igaz?

Annyit magam is hallottam az érsektől e télen:

»Végső napjaimat a mölki kolostorban szeretném tölteni. Nincsen annál most szebb hely a világon. Azért mondom "most", mert volt ám szebb is valamikor.«

És ez alkalommal egy epizódot beszélt el az érsek a hölgytársaságnak (ahol ő mindég olyan nagy figyelem tárgya) édesanyjáról. A gyermeki szeretet vonzó melege reszketett a szép aggastyán hangján, mikor erről beszélt.

Régen nekem is volt hova vágynom. Minden évben meglátogattam egyszer-kétszer édesanyámat Szécsényben. Az volt az a »szebb« hely, ahol én legjobban éreztem magamat.

Ott lakott abban a kis házban, ahol születtem. Abból a szobából kápolnát csináltak a tiszteletemre. S valahányszor hazajöttem, mindig miséztem benne egyszer.

Már püspök is voltam, de otthon csak »Lajos« maradtam a rokonok és ismerősök előtt.

Midőn első ízben érkeztem haza mint érsek, nagy sollemnitással fogadtak. Volt minden, zászlók, banderium, harangzúgás. Másnap a szokáshoz képest megtartottam a misét a falak közt, melyek születni láttak.

Édesanyám, szegény, már beteg volt, de a világért sem akarta elmulasztani ezt a misét. Két szolgálóleány támogatásával vánszorgott a kápolnába s leült az első padba. Beteg, sápadt arcán a boldogság bágyadt fénye derengett.

Mikor aztán vége volt a misének, felém tolongtak a népek a kezemet csókolni, méltóztatik tudni; amint ez már szokásban van. Az ember ilyenkor zavarban van, kapkodják mind a két kezét ide-oda, azt sem látja, hogy ki. Meg lehet ezt is szokni.

Hát egyszer csak azt érzem, mintha az egyik kézcsók nem olyan lenne, mint a többi... Egy ösztön volt ez, egy sajátságos érzés...

Odatekintek, hát az édesanyám. Megrezzentem. Ő csókolta meg a kezemet.

- Anyám - mondám halkan, röstelkedve -, mire való az?

- Édes fiam - szólt ő szelíden, csendesen -, megcsókoltam a kezedet, hogy bármilyen megpróbáltatásban légy az életben, mindig eszedbe juttassa ez az anyai kézcsók a Te méltóságodat s aszerint cselekedjél.

Karonfogva kísértem haza. Otthon az orvos várt s négyszemközt közlé velem, hogy anyám már roppant gyenge s nem hallgat senkire, hogy bizonyos ételekhez ne nyúljon. Pedig egy gyomorrontás is tönkreteheti hanyatló életerejét. Különösen figyelmeztet, tiltsam el tőle a káposztát, amit olyan nagyon szeretett, hogy mindennap volt az asztalon. »Eminenciád szavát bizonyosan megfogadja - végzé az orvos -, csak minél szigorúbban kell föllépni.«

Úgyis történt, alighogy megettük a levest és húst, jött a jóféle töltött káposzta, szegény anyám éppen a kanalat merítette bele... mintha e percben is látnám.

- Anyám - mondám, - ne egyék abból!

De ő csak szedegette a töltelékeket.

- Nem szabad! - kiáltám szigorúan. - Megtiltom!

Anyám rám nézett az ő fenséges nyugodt szemeivel, melyekben a régi tekintély hatása gyúlt ki. Emlékeztem én erre a nézésre gyermekkoromból.

- Megtiltod? - riadt fel csodálkozva. - Hogy merészelsz te nekem valamit megtiltani, Lajos? Lassan fiú! Hát ki vagy te?

S megfenyegetett zordan az ujjaival.

Én pedig éppen úgy; mint valaha régen, bűnbánólag pironkodva sütöttem le fejemet.

Éreztem; hogy nem vagyok egyéb, mint gyermek... aki egy vigyázatlan szót ejtett az anyja ellen.

GRÓFOK A KENYÉRBEN

Az ördög jól tudja, hogy hol kell tréfálni. Éppen e napokban olvastam valamely mesében, hogy azt kérte a szegény embertől, amiről az nem tud s kapott egy születendő lelket.

Eszembe jutott ekkor, hogyha az ördög Magyarországon találja azt kérni, amiről nem tudunk, ugyancsak megjárja, mert mit kapott volna?

Egy csomó deficitet.

Biz ez szomorú dolog. Hát nem volt nekünk elég olyan deficitünk, amiről tudtunk? Hogy most meg olyannak is kell lenni, ami úgy hébe-hóba kisül. Az ilyen a legnyugtalanítóbb deficit. (A vezércikkíró legalább azt mondja.)

Hanem hagyjuk a többit - maradjunk most a legérdekesebbnél, a vasútinál, amely most van szőnyegen.

Baross triumfált. Most már a közvélemény is azt fogja mondani: neki volt igaza. Tolnay csakugyan rengeteget költött, s ideje volt a Lukács Béla szakavatott és takarékos kezeibe tenni le a gyeplőt.

Hiszen mindenki elösmeri a Tolnay érdemeit, még Baross is, hanem hiába, olyan világot kezdünk élni, hogy az a jobb csizmadia, amelyik olcsóbb.

Végigolvastam a Tolnay mai nyilatkozatát a lapokban, de hát beszélhet ő akármit, mégiscsak az abból a tanulság: hogy rengeteg sokat költött.

Erre mentséget az ő nyilatkozatában ugyancsak nem lehet találni; hanem kétségkívül van.

A vezércikkíró se fogja azt megkeresni - már csak azért sem, mert azoknak, akik Pusztainarcson vannak, nincs igazuk. Az igazság a jelenlevőké.

A tárcaíró, ha nem is leleményesebb, de sokkal jobb képzelődő tehetsége van. Gyakran jobb szeme is. A komoly argumentumok mögött észreveszi azokat a morzsákat - amikből még mindig lehet piramist csinálni amilyet-olyant.

Én csak egyetlenegy ilyen morzsát hallottam a Tolnay rezsimről, de az olyan jóízű, hogy ki lehet vele békíteni (legalább egy percre) a duzzogó pénzügyi bizottságot.

Úgy, úgy, duzzog a pénzügyi bizottság. Van rá elég oka. Ugyanis Szapáryra is kisült egy »nem tudtuk deficit«. Szerencse, hogy a Tolnayé is akkor pattant ki. Mivelhogy sokkal kényelmesebb Tolnay ellen duzzogni.

Én azonban szívesebben látom a pénzügyi bizottságot mosolyogva. Minélfogva elmondom a történetemet a deficitről.

Egyszer beállított Tolnayhoz egy gróf. Mondjuk hogy gróf volt, de lehetett báró is.

Annyi azonban bizonyos, hogy raccsolt. Beállítván, így szólt:

- Van szerrencsém magamat bemutatni. Én X. grrróf vagyok, akit most a miniszterrrium ide kinevezett.

- Tudom már - mondá Tolnay némi gúnnyal -, a gróf éppen a hatodik mágnás, akit az idén kinevezett számomra a miniszter.

- Valóban?

- Eddig egyik sem dolgozott semmit. Csak a fizetéseket veszik fel elsején.

- Ah!

- Ön nemde a hatodik akar lenni? Nagyon jól van. Nem parancsol egy cigarettet?

A gróf elvette a cigarettet és méltatlankodva vágott közbe:

- Oh kérrem, milyen föltevés! Én dolgozni akarok. Én haladni akarok itt.

- Komolyan dolgozni akar ön? - kérdé a vasúti igazgató kétkedőn.

- Szavamra mondom.

- Ah, az akkor más - szólt Tolnay az ő kedélyes meleg szeretetreméltóságával. - Ön máris nagy fizetésben és állásban van idetéve. De az ördögbe, ez nem akadály előttünk, a munka emberei előtt, Önnek legalul kell kezdeni, hogy mindent lásson, tapasztaljon. Itt van egy jegy, ezzel kimegy az állomásra és addig marad ott, míg csak meg nem érti az egész eljárást. Mikor aztán mindent megtanult, eljön ismét hozzám. Jó lesz úgy?

- Charrmant lesz.

A grófocska két hét múlva ott volt az igazgató szobájában.

- Mindent tudok, uram.

- Helyes. Akkor most már beosztom a forgalmi osztályba. Ha azt is begyakorolta, jelentkezzék.

Nyolc nap múlva vidáman jött a gróf.

- Mindent tudok, uram.

- No bravó! Akkor most már átteszem a tarifa osztályhoz. Mert hiába, mindenen keresztül kell menni.

A gróf a tarifa osztályhoz ment. Nyolcad napra megint ott volt az igazgatónál.

- Micsoda? - kiáltá a direktor meglepetve. - Csak nem tanulta be a tarifa-rendszert azóta?

- De bizony megtanultam.

- Mindent tud már belőle?

- Mindent.

Az igazgató kesernyés mosollyal mondá:

- Ön valóban nagy talentum lehet. Mert én már tizenöt éve tanulmányozom a tarifa-rendszert és mégsem tudom tökéletesen.

A gróf vállat vont:

- Hja, arról én nem tehetek. Apropos, hova oszt be most? Van még valami terve velem?

- Van - felelte Tolnay, az ő borongós ironiájával. - Beosztom hatodiknak, ahhoz a többi öt mágnáshoz.

- Miféle öt mágnáshoz?

- Akikről már beszéltem önnek, hogy a hónapok elsején bejárnak a fizetéseiket fölvenni.

*

Egyszóval nem volt Tolnay Lajos magára hagyatva. A miniszterium is segítette a fölösleges kiadások csinálásában.

AZ ARANY-KORSZAK

Annyit írtam már a »t. Házból«, hogy nem térhetek ki hallgatással a dr. Halász Sándor könyve mellett, mely a t. Ház alakjait (akiket én a magaménak tartok) megörökíti.

Különösen az a része töltött el nagy kedvteléssel és elmélkedési viszketegséggel, amelyben a mostani mamelukok közül egy nagy csomó a hűvösön ülve mutattatik be.

Zordon idő volt az! Mikor ott masírozott Péchy Tamás is mint közlegény az osztrák ármádiában. Szontagh Pál, őfelsége valóságos belső titkos tanácsosa, kurta vason ült az olmützi várban, Podmaniczky Frigyes az ágyúkerekeket kente kulimásszal glaszékesztyűben. (Bezzeg ellustult azóta - most már a szavazás is terhére van.)

De ki győzné elősorolni - vagy százan szenvedték a szabadságharc terhes következményeit a Ház mostani tagjai közül s föltűnő jelenség, hogy ezek legnagyobb része most a kibékültek pártján, a kormánypadokban van. Amiből az lehet a tanulság, hogy azok tudják legjobban megbecsülni a békét, akik már csináltak háborút...

Hanem iszen ha kiálltak is sok sanyarúságot, megvirradt nekik 1861-ben és azután.

Ez volt minálunk a bronz-korszak. Mikor a fátyolt rávetették ama bizonyos »tizenkét« évre - de azért minden ember azt nézegette a fátyolon át, ami alatta van.

Hiszen volt ott tagadhatatlanul sok lelkesítő és sok érdemes nézni való, ami mai napig is megvan, de olyan nagyítóüvegeket használtunk hozzá - hogy megártott neki. Ti. a nagyítóüveg a kornak.

Előkerültek a napfényre a régi kardok és bilincsek, amik eddig rejtve voltak. Honvédcsákók, atillagombok és mindenféle emlékvasak. Így támadt a vaskor.

Az volt most az igazi úr, akinek ilyen vasa volt.

Jól felelt meg nemrégen valami delegacionális ebéden a fölrendjelezett osztrák uraknak egy magyar delegátus, akitől azt kérdezték:

- Az önök kabátjain nem látok rendjeleket. Olyan ritkaság önöknél a rendjel?

- Hja, mikor önöknek ezeket osztogatták, akkor mi másféle rendjeleket viseltünk vasból - a lábunkon.

Igen, ezek voltak a virradat után az igazi rendjelek. A vaskorszakban, mely vagy hét évig tartott (mert minden hét évben változik a magyar ember ízlése) a »sokat szenvedett« emberek voltak a kapósak. Ez akkor cím volt és még azonfelül jogcím mindenre.

De mint mindent ezt is annyira lejáratták, hogy majdnem a komikumig jutott.

Egyszer ez időben Tisza Kálmánnal történt, hogy Nagyszalontán valami nyilvános banketten, persze a bankett előhaladott stadiumában, egy (Beöthy Algernon-féle kedélyű) főúr barátja így mutatott be neki egy ottani kortest tréfásan:

- Varga Pál, »sokat szenvedett« ember.

A fiatal nagyúr az akkori idők divatja szerint melegen fogadta a sokat szenvedett hazafit.

- Hol volt elzárva? - kérdezé részvéttel. Mire kezdé elősorolni Varga uram helyett a bemutató főúr:

- Kikindán, Szegeden, Becskereken, Váradon... mindég lólopásért.

A sokat szenvedett emberek divatja gyorsan múlt.

Az ember szinte azt hitte, hogy mind kihaltak apródonként. Néma csönd következett be köztük. A rabbilincseket nem csörgették többé. Bedobták a régi vasakhoz. A honvéd kard sem hatott. Késpengét csináltattak belőle. Mert minden csak addig becses, amíg hat.

De a legtöbben se nem dobták el a bilincset, sem nem csináltattak karpereceket a kardvasból, hanem idejekorán felváltották kenyérre. Valóban sietni kellett. Mert először az ereklyék voltak drágák és a kenyér olcsó, később aztán a kenyér lett drága és az ereklyék olcsók. Hiába, ilyen gyorsan futnak és keverődznek a divatok.

A »sokat szenvedett« emberek helyett a »sokat beszélő« emberek kultusza következett. S ezzel felváltá a vaskort az ezüst-kor. Mert a hallgatás arany, a beszéd ezüst.

A celebritások miniszteriuma nimbusszal és igével kormányozott. Olyanok voltunk, mint az ifjú plánta akinek a harmat is jó. S az a harmat is csak szavakból állt.

Sokan vannak, akik szívesen dicsérik a Deák-párti időket: de ezek többnyire ama visszasóhajtozó természetek közé tartoznak, akiknek mindig az a jó és kedves, ami elmúlt: »valaha még a só is sósabb volt« őszerintük.

Hányszor hallottam öreguraktól, hogy »ma már nem tudnak olyan jó töltött káposztát főzni, mint az ő fiatal korukban«. Az ember majdnem igaznak venné, ha apródonkint ki nem sül, hogy nem a töltött káposzta a rossz, hanem az ő gyomruk, az hurutos, már az erőteljesb eledeleket nem bírja.

Érdekesek némelykor pszichológiai szempontból az ilyen panaszok.

Egy képviselő, aki régente Deák-párti volt, most pedig a kormánypadokon ül, a következő alakba öntötte azokat:

- Ritkán szoktam elmenni Pestről, amikor üléseket tartanak. Mindössze kétszer távoztam ilyenkor tizenöt év óta falura. Mind a kétszer sürgönnyel híttak vissza. Az egyik sürgöny, mely a Deák-párti időkből való, így hangzik: »Holnapután fontos kérdésről tanácskozunk, az öregúr szeretné, hogy itt légy. Jöjj«. A másik sürgöny most tavaly vagy harmadéve kelt és ilyen lakonikus: »Gyere szavazni«.

(Persze a képviselő úr most is tanácskozni szeretne.)

Hanem hát az öregúrral elmúlt a celebritások miniszteriuma. A celebritások miniszteriumával a »sokat beszélő« emberek divatja.

A sok beszédre ráuntunk. Tisza beszél az egész Ház helyett, még azonfelül cselekszik is.

És így jutottunk be az ezüst-korból az »arany-korba«, mert a sokat szenvedett és a sokat beszélő emberek után a »sokat elnéző« emberek jutottak uralomra.

Ma a hallgatás divatja van. S a hallgatás »arany«.

Hát én is elhallgatok.

SZILÁGYI DEZSŐÉK LONDONBAN

(Csevegés)

Nem volnék igaz járatban levő ember, ha előre nem bocsátanám, hogy mindezeket csak hallomásból írom, ahogy azt az egyik szakértő elbeszélte.

Szilágyi Dezső, akit »volt miniszterelnök«-nek tett meg a »Times«, pedig csak leendő igazságügyér (s az sem egészen bizonyos) hatodmagával ment ki, itt hagyva azalatt Pulszky Ágostot, hogy legyen addig ő az új párt.

Szilágyi és Hodossy Imre, valamint Schwarz Miklós soproni ügyvéd a felperest képviselték. Králik Lajos, Kunz Jenő és Koszits Szilárd ellenben a mrs. Smith ügyvédjének az angol mr. Incének voltak a meghívott szakértői, ki a meghívó levelekben is megérintette, hogy »Magyarország iránti őszinte szeretetének« kíván kifejezést adni a magyar szakértők meghívásával.

S ezzel mintegy jelezte azt is, ami a tárgyalás folyamán mindinkább kidomborodott, hogy Angliában bizony nem sokat adnak arra e pörben, hogy mi módon szólnak a magyar törvények.

A fölperes, mint méltóztatik tudni, Batthyány-Strattmann Ödön herceg, vagyis inkább (de ez már külön tárca lenne) Tedesco. Az alperes Smith Anna, aki korántsem olyan közönséges asszonyság, minőnek a magyar lapok írták, hanem egy nagy műveltségű, finom és tiszteletreméltó lady, kinek atyja tagja az angol parlamentnek.

A magyarok feleleteit tolmács fordította németből angolra. Angolul csak Szilágyi Dezső és a kiváló tehetségű Králik Lajos beszélt. Hodossy Imre nyugodt, szabatos feleletei azonban nagy hatást tettek még a tolmács száján keresztül is.

Hanem az angol eljárás meglepte a magyar ügyvédi kart.

Komoly méltósággal ült emelvényén fekete talárban, parókával a bíró, mr. North, egy finom előkelő kinézésű gentleman, lelkiismeretesen és szakadatlanul jegyezve minden szót, amit a szakértők mondottak.

A »Pesti Hírlap«-ban már elég bőven volt ismertetve a pör, a tárgyalás módja és a kérdések, amikre a szakértőknek felelniök kellett. Én ezek után csak némely jellemző megfigyelésekre szorítkozom e csevegésben.

A mi magyarjaink pompásan találták magukat a ködös Londonban; csak a tárgyalások ne lettek volna olyan végtelenül hosszúk és unalmasak a »Chancery Court«-ban. Reggeli nyolc órától délután négyig bent ülni a tárgyalási teremben, huszonhárom napon át, hallgatva egy idegen nyelvű eljárást, fölér - a Lázár Ádám összes beszédeivel.

A sollicitorok és a »korlát ügyvédek« olyan mély tisztelettel vannak a bíró iránt, melyhez foghatóról nekünk fogalmunk sincs. A pör első napján például Károlyi Alajos gróf, londoni nagykövetünk is ott volt a hallgatók között, de persze nem állta ki hosszú ideig. Távozóban kezét nyújtá a bírónak, de az azt nem fogadta el, hanem rideg méltósággal húzta vissza a magáét.

- No, ebből alighanem párbaj lesz - súgtak össze a magyarok, akik itthonról jól ösmerik a párbaj-matériákat. Az angolok mosolyogva világosították fel őket:

- A nagykövet még idegen a bírósági termekben, mert különben nem nyújtott volna mr. Northnak kezet, aki azon a széken olyan nagy úr, mint trónján a brit király. Egyetlen kéznek sem szabad az ő magaslatáig felérni.

Mulatságos volt, mikor a mi embereinkből minduntalan kitört a szónoklási szenvedély, a rettentő nyavalya, amit a magyar ember mindenüvé magával visz, de ami sehol sem olyan szokatlan, mint a bírósági tribune előtt, mert az angol tárgyaló ügyvédek annyira levetkőztették az előadási módjukat minden sallángtól és cifraságtól, s annyira tüntetnek ezzel, hogy úgyszólván hanyagabbul beszélnek, mint a közönséges diskurzusban. A tudományos férfiak előtt az ott a szép és hatásos.

De a mi magyarjaink mihelyt beleszabadították őket a kérdésbe s mihelyt a szájukat felnyitották, elkezdték a hosszú fenék-kanyarítást, egy-két giliszta mondatot szalasztván elöljárónak.

- Rövidebben, rövidebben! - hangzott egyszerre minden torokból.

Sollicitorok, barristerek lármáztak, nyugtalankodtak közbe, mintha a fogukat húznák.

- Igen vagy nem! Igen vagy nem! - kiáltottak újra és újra.

Különösen Szilágyi érezte magát rosszul e klotűr miatt s egyszer protestált is:

- Uraim, engedjék meg, de vannak kérdések, amelyekre az adott viszonyok között, az azokkal összefüggő keret vázolása hiányában, a felelet elveszti helyes és alapos megérthetésének legközönségesebb föltételeit.

A barristerek és sollicitorok elsápadtak.

- Röviden, röviden! - zúgtak.

De apródonkint hozzászoktak a Szilágyi hatalmas kifejezési modorához, erőteljes logikája, korrekt és szabatos indoklásai csakhamar meghódították számára a hallgatóságot. A vége felé olyan csönd lett már, ha ő beszélt, minő itthon a »tisztelt Házban« szokott lenni.

Egyszer derültségre is fakasztotta a publikumot (mégpedig Göndöcs-féle általánosra), de nem ám valami jó ötlettel, hanem mikor a Corpus Jurisból olvasott fel egy hitbizományokra vonatkozó törvényt latinul. Még a komoly mr. North is elmosolyodék. (Hátha még a Kőrösi Sándor kálvinista latinságát hallanák?)

Hanem szemet-szemért, a magyarok sem állhatták meg mosoly nélkül, mikor ők meg az angol latinságot hallották. Természetesen sem ezek, sem azok, egy szót sem értettek az egymáséból.

Nem igaz hát a régiek az a mondása, hogy a latin nyelvvel be lehet az egész világot utazni (már persze ha vasúti jegy is van hozzá).

Summa summarum, a magyarok jól viselték magukat Londonban s becsületet hoztak ott ránk, nem szégyent (pedig, fájdalom, rendesen ez a mi kiviteli cikkünk idegen népek közé). Feltűnő rokonszenvvel látták ott őket éppen a magyarságuknál fogva. De jól is festettek valamennyien. Králiknak olyan tudós feje van, mint egy angol akadémikusnak, Szilágyi olyan szép erőteljes alak, mintha ő döngette volna be Bizánc kapuit és nem a derék öreg Botond; Hodossy a legrokonszenvesebb külsejű férfiak egyike; az ősz körszakállas Koszits pedig a legszebb magyar öregúr, akit csak képzelni lehet.

Kivált a két politikust úgyszólván a tenyerükön hordták. Nemcsak a lordmayor vacsoráján vettek részt, hanem érintkezésbe léptek a szereplő politikai nevezetességekkel is.

Chamberlain, lord Morley sűrűn érintkeztek Szilágyival, ki hasznos tanácsokat adott nekik az ír kiegyezésre nézve, mely olyanformának készül, mint a mienk a horvátokkal.

Az ír kérdés éppen azokban a napokban tartotta legerősebb lázban a kedélyeket, s bezzeg kapós ember lett Szilágyiból, mikor elbeszélte, hogy: »mi már megkóstoltuk az effélét odahaza«.

Tudom, hogy nem sok jót mondhatott az íze felől.

LEVÉL MIKSZÁTH KÁLMÁNHOZ

Látod Kálmán, látod. Régen megmondtam én azt neked, hogy kár a magad okos gondolatait, költői eszméidet, szellemes megjegyzéseidet gubás parasztok szájába adni. Egy darabig csak elhisszük, de végre rájönnek a turpisságra s akkor nehéz lesz védekezned.

Te erre azt mondod, hogy »Eh, hagyj nekem békét. Jobban tudom én azt, mint te«. Régi rossz szokásod ez neked, hogy semmit se hiszesz el, amit nem akarsz elhinni, ha mindjárt kézzelfogható is az igazság. Most aztán megkaptad a magadét.

A tiszteletes úr - mert ő az, vagy a káplánja, ezt sem nehéz kitalálni a cikk kenetteljes címe után - ugyancsak megmosdatja a fejedet amiért Nagy András Jánosnak a »parasztnak« egy olyan végtelen bölcs mondást mertél a szájába adni, amely majdnem többet ér annál a 20 000 frtos artézi kútnál; különösen nekünk, akik úgysem igen sokat iszunk a vizéből.

Talán nem is a bölcs mondás fáj annyira neki, mint az, hogy parasztnak nevezed. Le is torkol a grófi ismerőseivel, amilyen neked egy sincs, te szerencsétlen íróember, eltekintve attól, hogy 20 000 frt sem dagasztja semmiféle zsebedet.

Azért jó lesz, ha megváltoztatod a világnézetedet. Tanuld meg, hogy ma már nincs se paraszt, se úr, hanem van szegény ember és gazdag ember. A szegény emberek közé tartozik a paraszt, a magyar író, a diurnista, a gazdagok közé a főrendiház tagjai, a börzianerek, a pesti háziurak és Nagy András János. Az elsőkről írj akármiféle bolondságot, amilyenben kedved telik, azok úgyse mernek mozogni, a másikakról pedig hallgass mélységesen, mert vagy duellumban metélnek össze, vagy váltókkal tesznek tönkre, vagy kisteigeroznak a lakásodból, vagy elneveznek csúfolódó, várost gyújtogató férfinak.

Most pedig igyekezz jóvátenni hibádat. Erre két mód van. Az egyik az, hogy kijelented az összes napilapokban, hogy a te Nagy András Jánosod, aki azt a szép és nagy mondást mondta, nem a »nemes ember«, hanem a »paraszt« Nagy János s nem is lakik Hódmezővásárhelyen, hanem Balmazújvároson és csak tollhibából említéd azt az urat, aki »annyi grófot ismer«.

A másik mód, s ez a helyesebb, az, hogy a jövőben ha valami jó ideád támad, ne ajándékozd azt másnak, hanem mondd el a magad nevében. Úgyis meg fogjuk mi azt becsülni s legalább nem kell idődet polemikus cikkek írására fecsérelned, ha csak elő nem áll majd akkor valami Kánya Péter s be nem bizonyítja két tanúval, hogy ezt a mondást pedig ő mondta az utolsó cibakházi vásáron, mikor a kajla tehenét eladta.

Szemere Attila

*

Kiszedve közölte velem a redakció ezt a cikket s így már nem is volt módom vétót mondani, hogy maradjon el ez az apró lövöldözés a semmi miatt. Hiszen még nincs itt, urak, az uborkaszezon!

Ámbár megvallva az igazat, egyrészt nem is bánom, ha megjelenik e nyílt levél, mert sok igaz van abban elmondva.

Sokszor volt már eddig is apró-cseprő duzzogás ellenem, ha az élőkről írtam.

Jólesik hát most egy védelmi szó olyan embertől, aki már holt volt.

Értem Szemere Attila barátomat. Fürge fegyverzetben jelenik meg s egy-két oldalvágást mérvén őkegyelmeikre Vásárhelyen, elmondja szellemes modorban a tanácsait.

És bizony-bizony erősen fontolgatom azokat magamban. Hátha csakugyan szakítani kellene azzal a szokásommal, hogy élő emberekről írjak?

De nem, mégsem!

Mert én még soha azért tollhoz nem nyúltam hogy valakit megsértsek vele - de soha azért a tollamat le sem tettem, mert az valakinek nem tetszett.

Most sem teszem le. Úgy írok, mint eddig.

Hiszen nem panaszkodhatom tulajdonképpen. Több gyönyörűségem volt még eddig a cikkeimből, mint keserűségem. Sőt keserűségem nem is volt. Egy-két apprehenzivus szó még a szerelmesek közt is édességszámba esik.

Hanem egy dolgot nem hagyhatok szó nélkül, ami úgy véletlenül eszembe ötlik.

Van bizonyos kicsinyeskedés, amely nagyon kedvetleníti az írókat.

Egyszer például azt írtam egy beszélyemben, hogy »haragoszöld füvek integettek«. Kapok másnap egy természettudósunktól levelet: »Uram, az ön beszélye szeptemberben játszik s akkor a fű már nem haragoszöld, hanem valamivel világosabb.«

Egy másik elbeszélésemben a Tisza kanyarodásáról írtam. (Nem a miniszterelnökéről - hanem a folyaméról.) S valahol egy geográfiai pontra mély behajlást tettem. Zápor módra jött a helyreigazító levél, hogy »hohó, a másik oldalon van a kanyarodás. Nálunk azt minden gyerek tudja«.

(Persze - nekik az eszökbe nem jutott, hogy én nem nálok gyerekeskedtem.)

Alig néhány hete mondtam el egy kis történetkét a szegedi hídról, melynek a vámját azzal a finesszel szedte be egykor Dákos uram, a hamisan bemondott szegediség ellenében: »Ha Szegedre való, hát mivel eszik kendteknél a levest?« - A makói úton érkező menyecske azt felelte: »Kanaává«, mire Dákos uram megbírságolta, mondván: »Szegeden kanállal eszik a levest, húgom.«

Vérszemet kap erre az én kedves Nagy Sándor barátom (aki különben másképp igen okos ember) s megereszt a lapjában egy cikket, hogy: ha a menyecske a makói útról jött, akkor nem mondhatta a »kanaává-t«, mert ez dorozsmai dialektus lévén, azt csak dorozsmai menyecske mondhatta, aki pedig nem jöhetett Makó felől, ha pedig makói menyecske volt, akkor jöhetett onnan, de egészen mást kellett mondania. (Ilyen szépen főzte ő ezt ki.)

Az effélékre természetesen lehetetlenség felelni, ezt szépen el kell szenvedni, mert annál bosszantóbb, hogysem az ember mosolyoghasson rajta, annál pedig mulatságosabb, hogysem mérgelődjék érte.

Hanem ez utóbbit, mikor aztán Nagy Sándorral találkoztam, éppen tegnap, mégsem állhattam meg szó nélkül:

- Ej, ej, Sándor, hát nem mehetett el az a dorozsmai menyecske Makóra előtte való nap?

- Az ám - felelte nevetve. - No, erre nem is gondoltam!

Egyszóval sokra nem gondol a közönség, amikor minket bírálgat. Azt akarják, hogy amit ők valamennyien együtt tudnak, az külön mindenikünknek az őt ujjában legyen. Pedig hát valamennyien sem vagyunk olyan erősek a tudásban, mint amilyen erős egyikünk-másikunk a nem tudásban.

Azért hát rezignáló nyugalommal kell az ilyen apró polémiákat szívelni a közönségtől.

Én tűröm is szívesen.

Mert tény, hogy néhányszor felszólaltak ráfogott hibákért, amikor nem volt igazuk. (S ez a vásárhelyi eset is azok közülvaló.)

De hányszor nem szólaltak fel olyan hibáimért, amikor igazuk lett volna!

NEMÉNYI AMBRUS

Sokszor gondolkoztam a kiváló emberek életfolyásán. Mi hát fáradalmaikból, küzdelmeikből az ő tulajdonképpeni osztályrészük - in ultima analysi?

Az a nehány sor, amit a haláluk után írnak róluk. Az a nehány sor, amit ők már el sem olvasnak.

Minden pályának, bármily fényes volt is, ez a vége. Ezen keresztülmegy minden kiváló ember, aki a közügyekben dolgozott; a nagy rőföt ráteszi a közvélemény szolgája: a sajtó, s megméri betűkben és sorokban, hogy mekkora volt.

Egynek nem jut csak tíz-tizenöt sor, mert csak annyit ért a világ szemében, a másik fölvitte ötven sorig, a harmadik talán egy egész tárcát kap (a tárcánál kezdődik a nagy ember), a negyedikről három napig írnak az újságok. Vannak aztán »egész hetes« emberek. Ezek a ritka hollók már a történeleméi. Ezek a halhatatlanok. Halhatatlanok, de mégiscsak egy hetesek.

Annyira megszoktam ezzel az újságírói mértékkel járni az emberek közt, hogy mihelyt bemutatnak valakit, mindjárt az van eszemben »hány soros« az illető.

Mindezeket azért bocsátottam előre, mert olyan embert akarok bemutatni (azaz dehogy bemutatni, hiszen régibb ismerőse ő a közönségnek nálamnál), jobban mondva olyan emberről akarok fecsegni egy kicsit, aki már fölvitte egy tárcáig s akiből könnyen lehet még három napos ember is.

Dr. Neményi Ambrusról van szó, kinek rokonszenves vonásait képünk tünteti fel. Fiatal ember, 1852-ben született, még csak harmincnégy éves. És már híres író, képviselő.

- No bizony - fogják mondani a bájos olvasónők (mert tegyük fel, hogy önök bájosak) -, a Feri gróf vagy a cher Muki már huszonöt éves korában képviselő volt. Hát mi van abban?

Igaz, de gondolják meg, hogy Feri grófnak csak az ablakon kellett kihajolni a mandátumért (mert a pinceajtót kinyitni már a kasznár hajolt le), hanem Neményinek ugyancsak hosszú utat kellett tennie a péceli szegényes házikóból, ahol született, a Sándor utcai palota tanácsterméig.

Hosszú út az onnan, de hosszú utakat is könnyen lehet megfutni néha. Csak attól függ, kinek milyen paripa jut a sorstól. Némelyik egy-egy patrónus hátán lovagol, másik a véletlen gőzmozdonyán rohan. Neményinek azonban sovány csikó jutott - az írótoll; jó pára, sokat vickándozik, de nem hosszában indít, hanem fölfelé. A felhőkbe fel lehet jutni vele, de a szárazföldön nagyon csökönyös.

Ő alatta, mint ahogy a mesékben szokta tenni, megrázkódott a kis csikó és úgy vitte gazdáját, amint az akarta. Mert fényes tehetségeivel szorgalom, jó modor párosult. E harmónia eredményezte gyors feltűnését és sikereit.

A napisajtó munkásai közt csakhamar kivívta magának az első helyek egyikét. Sehol a világon nincs olyan helyén ez a »kivívta« szó, mint itt. Mert az újságíró se nem szerzi, sem nem kapja, sem nem nyeri a maga pozícióját, azt ki kell vívni. Az egy harc, de milyen harc.

Ámbár elismeri ezt a közönség is, mert a katonától azt kérdezi »hol fekszik?« a hordártól »hol áll?« a képviselőtől »hol ül?« és csak az újságírót szólítja meg azzal, hogy: »hol dolgozik?«

Korán szerencsés volt a »Pester Lloyd«-hoz bejutni, melyet Falk Miksa oly páratlan tekintélyre tudott emelni. - E lapnál nőtt meg Neményi, e sokoldalú tehetség.

Nota bene Magyarországon sok az olyan többoldalú tehetség, kikről mindig azt hiszik azok, akik egy ágban dolgoznak velök, hogy a másik ágban jelesek. Neményivel éppen ellenkezőleg történik. A szépirodalmi írók és esztétikusok mások közé számítják. Hiszen annyi sok szép tárcát írt a Lloydban, s nem ide kapcsolja-e a híres tanulmánya, a »Rabelais és kora«?

De a potitikusok hallani sem akarnak arról, hogy Neményi szépirodalmi író is lenne. Hisz már nyolc év óta írja a Lloyd vezércikkeit és egyéb alapos publicisztikai dolgozatait, melyek gyorsan növelték meg presztízsét a politikai körökben. Idevág a »Parlamenti fegyelem és tekintély« című műve. Míg úgyszólván áthidalják kettős irányban becses működését a »Kortörténelmi tanulmányok« és »A francia forradalom hírlapírói és hírlapirodalma« című, a haza határán túl is méltó figyelmet keltett munkája.

Könyveit, tanulmányait különben mindig magyarul írja. Németül csak akkor, ha valamelyik külföldi német lapban kell védelmezni a magyarokat. S ezt gyakran teszi nagy hévvel és melegséggel. E nemben való működése több mint irodalmi működés. Megannyi nagy szolgálat a nemzetnek.

Nagy sikerei, folytonosan növekvő hírneve és tekintélye nem tették elbizakodottá: míg ily tevékenységet és produkciót fejtett ki, azalatt folyton tanult, időközönként nagy tanulmányutakat tett Európa majd minden nevezetes országaiban, ahonnan, mint egyik életírója megjegyzi: rendesen megrakodva tért haza, mint a méh.

A múlt követválasztások alkalmával a szilágycsehi választókerület magyarsága dr. Neményi Ambrusra vetette szemeit s meg is választá őt képviselőjének a nemzetiségi Papp György ellen.

Azóta megnyílt a parlament ajtaja is Neményi Ambrus előtt. Nagy érdeklődéssel várta a közönség a fiatal politikus szereplésének kezdetét.

Egészen méltó volt az hozzá.

Midőn rendre úgynevezett »nagyszabású« beszédekkel köszöntöttek be a parlament új emberei, mindnyájan a csillogó irányt választva, ő egy praktikus szakkérdésben szólalt fel legelőbb, s ezzel mintegy jelezte, hogy ő nem csillogni, de használni akar.

Pedig csillogni is fog, mert az acélnak is megvan a maga fénye, mely túlragyogja a luxus-fémek zománcát.

MÚLIK A VÁRMEGYE

Alig négy napja van annak, hogy egy rövid halálhír jelent meg a »Pesti Hírlap«-ban: »Bobok Ferenc bírósági végrehajtó meghalt Szécsényben.«

Közönyösen olvasta sok ember, de az én szívem összeszorult.

Nekem nagy halottam volt.

Négyen voltunk a hetvenes évek elején esküdtek a megyénél, csupa fiatal gyerekek.

Kettő már meghalt, ez volt az utolsó, a harmadik.

Most már csak én volnék hátra a kompániából.

Ilyenkor aztán elgondolkozik az ember és megrezzen, mert az már mégis föltűnő, hogy éppen az én volt esküdttársaimba kapaszkodik bele a halál. Közel fekszik az a gyanú, hogy hátha lajstrom után dolgozik.

Az egyik esküdttársam Majlik volt. Valami tüdőbaj vitte el. Arról lett nevezetes a holta után, hogy 94 pár csizma maradt utána. (Ha tovább él, államtitkár lehetett volna.)

A másik, Gyura Béla pirospozsgás, robusztus fiú, aki a fogával hajtogatta be a hatosokat a hónap elején (s persze kiegyenesítgette a hónap végén). Egy egzekúción megfázott, meghalt.

Most meg már oda van a Bobok is, az öröknevető esküdt. Csak én magam maradtam itt, a legvéznább, a leggyengébb valamennyiök között, akire mindig azt mondták: »a halál kutyája ugat belőled«.

Csak úgy nagy kedvetlenül avattak is be a stílus titkaiba, mintha mondanák: »Úgysem sok hasznát veszed te a tollforgatásnak, mert nem soká húzod.«

S ímhol mégis hasznát veszem, én írom meg valamennyiök nekrológját, de most már én következem a sorban.

Megvallom, mélyen elszomorít (mert mi tagadás, nem szeretnék legalább addig meghalni, míg Szilágyi nem lesz miniszter).

Pedig még hátra volt a megdöbbentő hír, mely ma jött Balassagyarmatról, hogy Veres Pál meghalt.

Veres Pál - a mi alispánunk!

Mert az még csak semmi, hogy az esküdtekkel így bánik a halál, hisz végre is, uraim, mi egy esküdt a halálnak (pláne aki csak volt esküdt), de amikor egy régi alispánhoz hozzányúl, az mindig megfagyasztja bennem a vért.

Hogyan, meghalt a viceispán? Lehetetlen az! Tudom, meg kell annak is halnia, de elhinni mégis nehéz. Az a szelíd de mégis hatalmas öregúr, aki az egész vármegyének parancsolt, aki úgy látszott, mint a gondviselés, mely mindig volt és örökké lesz... meghalt volna?

Szontagh Pál, majd Huszár István hozta meg ma, az ismerősöket mélyen leverő hírt a képviselőházba - de én azért mégsem tudtam őt elképzelni halva.

Tíz évnél is több már, mikor utoljára láttam, amint hatalmas léptei végigrengtek a megyeház kövezetén. Amerre ment, tiszteletteljesen mozdultak meg a kalapok a fejeken. A hallgatag folyosók és sikátoroknak ekhója látszott támadni, ha lekiáltott valamit. Az alispán parancsát hosszan látszottak visszhangoztatni a meghunyászkodott kövek... vagy hogy csak a mi füleinkbe csengett az úgy... Mert parancs volt neki még az a szava is, amelyik csak tréfának jött ki a szájából. A régi alispánnak talán még a lélegzetében is volt valami a hatalomból.

Egyszer megpillantotta, hogy nehány kődarab föl van szakadva a megyeház udvarán. Mosolyogva szólt le a várnagyhoz:

- Rakják helyre azokat a téglákat, barátom, nehogy meg találjanak bennök botlani az esküdtek, mikor éjjel hazajönnek becsípve.

Elég volt. Ettől a naptól kezdve minden esküdt korán feküdt le és józanon. Olyan nagy dolog volt az, ha az alispán kimondott valamit.

Ezért nem akartam én hinni, hogy az a hatalmas ember most már örökre elnémult volna.

Pedig mégis alighanem úgy van. Mert délutánra megjött a partecédula is.

Forgatom szomorúan, minden oldalról. Hát csakugyan az van ideírva, hogy meghalt? Hitetlenül rázom a fejem. Nem hiszem, nem hihetem. Csak akkor hinném el így hirtelen, ha ő maga írta volna alá, »úgy van és nem másképp, meghaltam, elismerem«.

Így csak lassankint tudok hozzászokni ehhez a gondolathoz.

Hiszen tudomásom volt arról is, hogy már nem ő az alispán, a harmadik van már azóta vagy negyedik, azt is tudtam, hogy képviselő volt időközben, és hogy innen is elmenekült az ő vanyarci fái közé, s nemes szellemű neje, Beniczky Hermin oldalánál a családi örömöknek él, tudtam én ezt mind, de ez csak futó tudomás - azért én őt mindig oda képzeltem még, ahol utoljára láttam, a hatalmas széképületbe, hol az ő bölcs és igazságos szava kormányoz s az ő parancsoló szemöldöke uralkodik.

És ezt a naiv hitemet nem vehetik rossz néven a demokraták, mert hiába tanulják meg ők is férfikorukban azt, hogy kísértetek nincsenek, azért ha a temető mellett elmennek éjjel, mégis megreszketnek... Mert gyermekkorukban voltak még kísértetek.

*

Azt is jól tudom én, hogy a nemes vármegye vérét azóta apródonkint lecsapolta a mi »generálisunk«, magam is szagoltam azt a vért (az ellenzéki beszédekben); az sem ismeretlen dolog előttem, hogy a régi és a mostani viceispán közt van egy kis differencia. (A régi, mikor megválasztották, legelőször is egy négy lovas hintót szerzett, az új viceispán pedig, mikor meg fogják választani, legelőször is szerez egy satin óvó-ujjat - hogy a kabátja ujja el ne tintásodjék az irodában.) De noha mindezekkel elmém meg van rakva, mégis szinte érzem, hogyha az én alispánom csakugyan halva fekszik - talán minden megáll vele együtt s megszűnik mozogni.

Veres Pál azoknak a régi vicispánoknak a fájából való volt, akiknek emléke még a mai alispánokat is sokáig fogja szépíteni.

Egyszerű, igénytelen ember volt, akiben nem találni nagy ambíciókat, de nagy kötelességérzetet. Bölcs volt anélkül, hogy tudákos lett volna, szigorú volt, de mégis szelíd, parancsolni tudott, pedig csak a tanácsadásaival, a tekintély nimbusza adta neki azt a varázserőt, ami mesének való lesz lassankint. Tiszta, önzetlen jellem, mint a kristály s nemesen dobogó szív volt. Megyéjében már évtizedek óta nagy tekintélyt vívott ki magának a megye jeles fiai, Szontagh Pál és Madách Imre mellett, de mégiscsak háromszor vállalt nagyobb szereplést, mert jobban szerette a zajtalan falusi életet; egy ízben 1848 előtt, midőn főjegyzői hivatalát a szabadságharc szakítá meg, majd a hetvenes évek elején alispánná választották, mely hivatalába másodszor is őt helyezte a megye egyhangú bizalma, s innen a parlamentbe küldé a balassagyarmati választó kerület, hol a kormánypártnak volt buzgó híve.

Utóbbi időkben nem vállalt ugyan hivatalt, de a megyei közügyekben folyton tevékeny részt vett.

Nehány nap előtt Balassagyarmatra ment be a központi választmányi ülésre. S éppen mikor az elnök befejezte a tanácskozást, szélhűdéstől érve, hanyatlott le székéről.

Olyan tisztelettel volt iránta a halál is, hogy ott kereste meg a zöld asztalnál, és megvárta, míg a megyei aktákat becsapják.

VAJDA JÁNOSRÓL

(Karcolat)

Ritkán jutok hozzá, hogy az irodalommal foglalkozhassam. Pedig egypár év előtt még magam is író voltam, de mert még egyéb is akartam lenni, kevesebb lettem. Most már csak újságíró vagyok.

Mint újságíró, egészen eltompultam a szép iránt, s most már annyira vagyok, hogy a Göndöcs hortyogása jobban érdekel, mint egy szép vers, Pulszky Ágostnak vagy Istóczynak egy-egy föllépése inkább izgat, mint akármelyik jelenet a drámákban. (Ebből mindenki láthatja, hogy mennyire tönkrement az ízlésem.)

De még mindig vannak nyugodt óráim, amikor ellágyulok és úgy érzem, hogy még szeretem egy kicsit a múzsákat: rémlik ugyan, mintha már azóta férjhez mentek volna másokhoz, hogy már menyecskék a múzsák, de szívemben megrezeg néha egy húr...

Egyszóval még nem mondtam le egészen a poezisról és sokszor érzek együtt azokkal, akik a Helikon forrásaiból isznak - de csak a »Kis pipá«-ban esznek.

És talán nem is mindig, csak amikor jut.

Igen, igen, ilyen szomorú sorsa van az íróknak ma. Ki kell mondani az igazat. A politika annyira abszorbeálta az érdeklődést, hogy a magyar költőknek nem jut semmi.

Tudom, hogy erre önök (közönség) meg azt fogják mondhatni:

»A politikusok annyira elszedték tőlünk a pénzt, hogy nem juthat az irodalomra. A mi érdeklődésünk oda fordul, ahol a pénzünk van.«

Mások ellenben így szólnak, akik elmésséggel szeretik elütni a kötelességet:

- A legnagyobb költő Szapáry. Punktum.

Hiszen igaz ebből valami - de az mégiscsak szégyenletes, hogy a magyar nemzet nem bírja az íróit fenntartani.

Mert minden jóravaló nemzet fenntartja az íróit, pedig azok ha nagyobbak is talán egyebütt, de sehol sem becsesebbek.

Egyebütt a nemzetük mulattatói voltak az írók, csak éppen ebben az országban voltak hosszú ideig a vezérei is, ebben az országban, amely most még kenyeret sem ad nekik.

Hogy ezt a keserű igazságot kiírom, arra egy minapi felhívás ad alkalmat, mely az összes lapokban megjelent. Előfizetés a Vajda János költeményeire.

Nem Vajda hirdet előfizetést. Nem érne az semmit.

Probatum est. Hisz kiadott vagy kétszer kötetet, szétküldött néhány ezer előfizetési felhívást s bejött huszonhárom prenumeráns. Hát minek verje magát költségbe?

Nos talán a kiadó adta ki az előfizetési felhívást?

Kiadó? Ugyan ne képzelődjenek. Akad is Vajda János költeményeire kiadó?

Sem ő, sem kiadó nincs most a játékban, hanem az összes írók álltak össze, hogy csináljunk egy próbát, hátha valamennyünknek a népszerűsége, érdeme mégiscsak lesz annyi hatással, hogy ki bírjuk adni a Vajda János költeményeit.

Így ment szét a felhívás, amelyben meg volt magyarázva érzékenyen, hogy kicsoda az a Vajda János.

Boldog isten, hát igazán meg kellett azt még itt magyarázni? Éspedig annyi embernek együtt, hogy elhiggyék nekik.

Hát igazán vesztét érzi már ez az ország, hogy sem azt nem tudja mije nincs (nem is csoda a sok »nincs« között), sem azt nem tudja, mije van: hogy Vajda János a jelenleg legnagyobb élő költője.

Az előfizetési fölhívás szétment a lapokban már több hét óta, de bizony vékonyan jönnek a prenumeránsok.

Aggódva, sopánkodva nézem a lapokban, amelyek azzal a cselfogással is élnek, hogy közlik az előfizetők neveit, de a részvételenség sűrű rostáján át csak elvétve potyog egy-egy név, akinek a gazdája elszánta magát s beküldte Vajda műveire a négy forintot.

S ezek a nevek is többnyire németes vagy zsidós nevek.

Hát a magyarok hol vannak ilyenkor?

Ferbliznek odahaza.

Hanem hát ezért bizony kár volt Ázsiából idejönni!

Egy kártyafabrikát ott is felállíthattak volna maguknak.

PÓSA ÉS A GYERMEKEK

Olyan bolond kort élünk, hogy ritka az olyan ember, aki a lelkét hozzá tudja idomítani a gyermekek gondolkozásához és nem ritka az olyan gyerek, aki úgy gondolkozik mint egy öregember. A modern nevelés elrontotta gyermekeinket.

A poezis hímporát még talán a dajka fújja le a lelkükről. E pici szörnyetegek már a bölcsőben realisták. Nekem magamnak van egy Laci fiam, akinek a legelső szava »mama« volt, a másik szava »pénz«. A játékszereket elhajigálja magától, szívesebben játszik a négykrajcárosokkal. Pengeti, gurítgatja. Egy ismerősömnek a fiacskája négyhetes korában kihúzta apró kezecskéivel a dajka zsebéből az arany órát. Ez is szép kezdet. Egy kétéves lányka (a professzoré a második emeletről) a ruhakelméket nézegeti, morzsolgatja, hogy mekkora finomságúak.

De akár százszámra idézhetném a példákat, amik aggodalommal töltik el lelkünket, hogy talán a faj van már egészen enerválva s arra a gondolatra vezet, hogy a társadalom újjáteremtését a gyermekeknél kell kezdeni.

Úgy, úgy a mamelukság, melyet az öregekben szidtok, benne van már a Lacika, Gyurika és Pistikában, és az egyletező delnő előcsillan már a kis Micike, Tinike és Zsuzsikából. Ott kell azt megállapítani a gyökerénél. Itt fent nem lehet.

Igazi öröm, hogy ebben a sivár korban támad egy költő, aki fogja magát és a gyermekek hangján szólal meg oly természetesen, mintha csak a kis teremtések zümmögését, gagyogását rakta volna össze édes behízelgő szavakba.

Mégpedig ami fő, megszólal a magyar gyermekek hangján. Nem fordult külföldi mintákhoz, nem tanulmányozta az angol, német irodalom e nemű termékeit, ahol a legnagyobb szellemek büszkeségüknek tartják a gyermekekhez szólani, hanem lement magához a forráshoz a gyermekekhez - azazhogy nem jó szót használtam, mert felment. Aki közel áll a gyermekekhez, közel áll a mennyhez.

Pósa Lajos költő, az, akiről szó van. Egy egész kötet verset rendez most sajtó alá Szegeden, s kötetét most kéziratban, mint halljuk, Trefort miniszterhez terjesztette, hogy azt a közoktatási tanács ajánlja a hazai iskoláknak.

Semmi kétség, hogy a közoktatási tanács örömmel fogja megragadni az alkalmat s elterjeszteni a nagybecsű könyvet, mely a Győry Vilmos gyermekirodalmi termékei mellett páratlanul áll az irodalomban.

Néhány mutatványt szívesen közlünk belőle, a mi előfizetőink gyermekei számára addig is, míg a könyv a nyár folyamán megjelenik.

Tarisznya, botocska
Van nekem egy tarisznyám,
Nagyapámról maradt rám,
Ütött-kopott mihaszna,
Ringyes-rongyos tarisznya.
Kamarában szegen lóg,
Be is szőtte már a pók.
De ha mondom: »Cingiling!
Hókusz-pókusz! rozmaring!
Terülj, terülj tarisznyám!
Ehetnémmeg ihatnám!«
Bezzeg kitesz magáért,
Csörgeti a cintányért,
Terül, terül szaporán,
Van püspöki vacsorám:
Harcsa, potyka, szalonna,
Kolozsvári káposzta,
Jérce, kakas, marhasült,
Túrós lepény, mákos kürt,
Egri piros, tavalyi,
Aszúbor is, tokaji,
Alma, körte, szilva, som,
Mennyi, meg sem olvasom.
- No hát, aki jó gyerek,
Vacsorát majd rendelek,
Apját, anyját meghívom,
Levélben majd megírom.
Van nekem egy botocskám,
Éd's apámról maradt rám.
Öreg, ócska, mogorva,
Kutyafejű botocska.
Ott az ajtó megett áll,
Örökké csak szundikál.
De ha mondom: »Cingiling!
Hókusz-pókusz! rozmaring!
Rossz a gyerek, botocskám!
Húzzad, húzzad a nótám!«
Bezzeg hallgat a szóra,
Meg is ered a nóta.
Muzsikál a sarokban,
Dankó Pista se jobban.
Gyerek hátán hegedül,
Gyerek járja egyedül.
Nesze! első, második!
Nesze! mondja, harmadik!
Három a tánc, fiacskám!
Így rendeli a gazdám.
Járjad, járjad, ha mondom,
A többire mi gondom!
- No hát, aki rossz gyerek,
Egy nótát majd rendelek,
Apját, anyját meghívom,
Levélben majd megírom.

Tele van a kötet ilyen tanulságos, cukros versecskékkel, de a hazafias érzés idejekorán való plántálásáról sem feledkezik meg a derék poéta. Olvassuk csak el például a »Kis Peti«-t:

Készülődik a kis Peti,
Sárga lovát kefélgeti,
Mint a bársonyt, ragyogóra,
Szép simára,
Hanyatt esik rajta majd a
Nap sugára.
Ezüst patkó van a lábán,
Boglár csillog a kantárján,
Be van fonva a sörénye
Pántlikával,
Mintha volna a hétszínű
Szivárvánnyal.
»Édes gazdám, megyünk-e már?
Olyan vagyok, mint a madár!
Tedd a lábad hamarosan
A kengyelbe,
Hadd vigyelek katonának
Örömembe!«
»Várj egy kicsit, jó paripám!
Sír a hugom, kis Rózsikám.
Hadd tegyen a csákómra egy
Piros rózsát -
Akkor aztán, szülőfalum,
Isten hozzád!«
»Édes gazdám, megyünk-e már?
Repülhetnék, mint a madár!
Nem hallod-e, én hallom, hogy
Trombitálnak,
Trombitaszó, ez a jele
A csatának.«
»Mindjárt, mindjárt, jó paripám!
Hadd adjon egy csókot anyám!
Hadd kösse föl a kardomat
Oldalamra,
Gyöngyön függő kis keresztjét
A nyakamba!«
»Gazdám, gazdám, kész vagy-e már?
Kirepülök, mint a madár!
Puska ropog, ágyú dörög,
Csattog a kard,
Az ellenség bántja már a
Szegény magyart!«
»Gyi paripám! Gyi, te Sárga!
Vígy sebesen a csatába!
Keress föl majd, édes anyám,
Kis testvérem,
Ha meghalok a hazáért
Csatatéren!«

Nálunk a gyermek lelkének kiművelésére, első legfogékonyabb fejlődése korszakában, vajmi keveset adnak. »A gyerek hadd nőjön - azt mondják - ha majd elszaggatja a huszadik pár cipőt, elég idő akkor tanulásra fogni.«

Általában nincs még annyi gond a gyermekre, mint más művelt országokban. Enni-inni adnak neki, de a szellemi tápláléktól megvonják.

Egész életemben keserűen fogok visszaemlékezni, hogy egyszer mikor beteg voltam hat éves koromban, az atyám elhívatta hozzám a doktort, aki különben keresztapám is volt. Megnézte a nyelvemet, üteremet s azon hitben, hogy lázas állapotomban úgysem vagyok eszméletnél, így szólt apámhoz:

- Biz ez nehezen telel ki, édes komám uram.

Apám nagyon elszomorodhatott ezen, mert a doktor kevés vártatva így vigasztalta:

- Ne búsuljon koma. Hogy tud egy gyerek miatt búsulni? Hiszen többet ér annál egy közönséges borjú is.

Elkedvetlenedve, megriadva hallgattam a paplan alatt e kegyetlen szívű doktor szavait - de megbocsátottam neki, mert hiszen a tulajdon keresztapám volt.

De mit panaszkodom én most a saját gyerekkori bajaimmal, mikor már ősz hajam van, - ahelyett inkább bejelentem nektek, gyerekek illő módon a nagy örömhírt:

Csörög a szarka,
Billeg a farka,
Ki lesz a vendég?

Hát ki lenne más - Pósa bácsi, az új képeskönyvével.

AZ ÚJ VÁROSHÁZA ÉS AZ ÓDON CSÖNGETTYŰ

Ha a kormánynak módjában állna pótisteneket nevezni ki a görög mitológiai istenekhez, hát bizonyosan kinevezné Péchy Tamást is (aki már úgyis fent ül az Olümpuszon), s ha egyszer Péchyből isten lenne (pedig miért ne lehetne, ha miniszter lehetett), bizonyosan csengettyűvel ábrázolnák. Igen, a csengettyű egészen összeforrt a Péchy személyével. Senki se tud azzal olyan elegánsan elbánni. Az ő kezében muzsika az: sír, rí, figyelmeztet, riadozik, sikolt, fenyeget.

Mintául vehetik őt a világ valamennyi elölülői.

Mert hiszen a csöngettyű nem kizárólagos privilégiuma Péchynek. Minden elnöknek csengettyűje van. Csakhogy ezekhez a csengettyűkhöz nem tapad annyi nimbusz, annyi méltóság, mint az ország csengettyűjéhez.

Például a városnak is van egy csengettyűje. S éppen erről akarok most beszélni.

Ezt a csöngettyűt nagyra becsülik a városházán. Ez ott az egyetlen antik tárgy. Még 1529-ből való.

Ott tartják az új városházán s Ráth Károly gyönyörködve nyugtatja kezét a fogantyúján.

Valami édes érzés fogja el idegeit, ha az öreg csengettyűt megszólaltatja. Az ősök hangja csendül abban. Itt, ahol az ősöknek semmi nyoma.

Minden olyan bántóan új. A falak, az emberek, sőt újak nagy részben még a nevek is.

S ebben a polgári levegőben cseng-bong kísérteties hangon az öreg nyelv odabent, amint a rozsda ette, kívül-belül zöld penész borította csengő falakat üti-veri sikongatva:

- Csing-ling, unokák ne zsibongjatok!

Századok előtti polgármesterek csengettek ezzel valamikor még a régi rossz királyok idejében. Íme még a rossz királyok is megszépülnek, ha régiek...

Ha a napfény besüt az új tükrös ablakokon, a vén csöngettyű zöld penésze virítani kezd tetszetős színpompában.

Egy-egy szónok beszél, nem tudom én, miféle modern tárgyról, a többi polgárok figyelnek és szemük az ódon csöngettyűn pihen meg és szívük megtelik kevély érzésekkel.

Ebben a tanácsteremben... nem... Újra kezdik.

Ezzel a csengettyűvel kormányoztak nagyapáink... Mi is ezzel kormányozunk.

Egyszóval az ősi csengettyű penésze és rozsdája nagy becsben tartatott s holmi apró-cseprő ülésekre elő sem vették, arra jó az új csengettyű is, csak nagy sollemnis alkalmakkor került az asztalra a szent ereklye, mely olyan vala a maga nemében mint az ország előtt egy-egy koronázási jelvény.

S íme mi nem történik?

A múlt napokban megnyitja az ülést Ráth Károly. Körülnéz a zöld asztalon, hát egy fényesen villogó új csengettyű van előtte, melyben tökéletesen meglátja a saját nagy bajuszú ábrázatját.

Fölháborodva int a szolgának:

- Miféle csöngettyű ez? Hozza elő a régi csöngettyűt!

- Ez az, kérem alássan.

- Lehetetlen! - dadogja a polgármester hitetlenül.

- De bizony az - mondja mosolyogva az új szolga - csakhogy egészen piszokban hagyta a János. Nekiestem, kérem alássan, és megpucováltam.

A polgármester az ajkaiba harapott és egy sóhajjal búcsúzott el a régi penésztől.

- Most már nincs semmi régiségünk, - dohogta búsan.

De ne higgyék önök, hogy nincs. A régi copf még megvan.

De az idő és a főpolgármester talán még azt is megpucoválja.

AZ ERÉNY-BIZOTTSÁG

(Színházi karcolat)

Hát van ilyen is Budapesten?

De van ám! A halálra üldözött morálnak akadtak végre védői, Irányi Dániel szava elhatott a városi atyák füléig és minden új operett főpróbájára elmennek a Népszínházba, meggyőződést szerezni arról, nincs-e az új darabban olyasmi, ami közerkölcsiség szempontjából kifogásolandó.

Biz ez nagyon derék intézmény! Ezentúl a családapa bátran viheti leányait a Népszínházba. Nem kell attól tartania, hogy az ártatlanok azt kérdezik majd tőle valami nagyon pikáns jelenetnél:

- Papa, miért pirultál el?

A Népszínház a jó erkölcsök iskolája lesz, a kóristanők csupa vörösvári erénydíjasokból toborzódnak, Solymosi a hajdani »Kvitt« által ejtett csorba kiköszörülésére gyermekmeséket ír Schmidt Kristóf genre-jében és Pálmai Ilka ezentúl csak »bűnbánó Magdolnák«-at fog játszani. (Saját szavai.)

Így álmodta ezt »a népszínházi erény-bizottság« föltalálója. Kár, hogy az egész nem egyéb álomnál.

Mert mit mível ez az erény-bizottság? Három tagot küld ki kebeléből, hogy előbb lássák az operettet és előbb gyönyörködjenek a sikamlós jelenetekben, mint a többiek.

Ennyi az egész!

Ott ültek ma délelőtt a »Százszorszép« főpróbájánál Királyi Pál, Morzsányi Károly és Busbach Péter s komoly arccal nézték végig a csintalan Offenbach apó érzékcsiklandozó mókáit. A mosolynak meg volt tiltva, hogy ajkaikon megjelenjen, csak néztek kerekre nyitott szemekkel.

S ez a nézés megtette hatását. Pálmai Ilka egy csintalan mosolya visszariadt a kátói tekintettől és ott rekedt a szájszögletben; Hegyi Aranka három pikáns »fölszólalása« ki lett törülve a szövegkönyvből és a második fölvonás végén magukhoz szólították az igazgatót és komolyan meghagyták neki, hogy a »vetkezési jelenet«-ben Pálmai Ilkának nem szabad a ruhaderekat levetni, - inkább jöjjön derék nélkül a színpadra.

Ennyi volt az egész!

Pedig ha igazán akartak volna eljárni megbízásukban, az egész operettet el kellett volna tiltaniok.

No, de ilyen szégyent nem lehetett Offenbachon ejteni. Az erény-bizottság tagjai visszaemlékeztek arra az időre, mikor a »Szép Helena« erős jelenetein mulattak; nem mint az erény őrei, hanem mint fizető publikum.

S ez a visszaemlékezés meglágyította a szívüket.

Hogy is mondja csak a jeles »Cigánybáró«-beli Zsupán bécsi tájszólással:

»Ausgeglitten, in der Mitten, von der "Keuschheitskommission".«

De azért az erény-bizottság mégis győzött: mert Pálmai Ilka derék nélkül jön a színpadra.

EZ IS HAYNAU-EMLÉK

A lapok most sűrűn közölnek visszaemlékezéseket Haynauról. Hogy miért, nem lehet tudni, mert hiszen alkalmat mi sem adott rá. Az emberek egyszerre csak elkezdenek megemlékezni róla az ország különböző részein s megírják a lapoknak. Valószínűleg ugyanazon tünettel van dolgunk, amiért sokszor a legvígabb társaságokban is minden incidens vagy átmenet nélkül elkezdenek beszélni a nagy koleráról, a 38-iki árvízről és egyéb nevezetes csapásról, amik örökké friss témák maradnak.

Azt azonban kevesen tudják, hogy Haynau egy ízben majdnem otthagyta a fogát a - szegedvárosi toronyban.

A szőregi csata alatt történt. A honvédütegek Újszeged mögött voltak felállítva. A honvédtüzérek észrevették, hogy a Tisza túlsó oldalán, a szegedi városház tornyának faerkélyén egy osztrák generális áll a mellvéden kihajolva és egy nagy távcsővel szemlélgeti a honvéd sereg állásait.

A tüzérek az egyik ágyút a toronynak irányozták. A lövés eldördült. A füst szétszállása után látták, hogy a generális hanyatt-homlok rohan le a toronyból.

Bravúr lövés volt. Az ágyúgolyó belefúródott az erkély mellvédébe, éppen ott, ahol az osztrák generális állt. Egy vonallal feljebb és a - bresciai tigrisnek nem lett volna alkalma pesti vérebbé válni.

Mert az a generális - Haynau volt.

A golyó sokáig ott maradt ezután is a toronyerkély vastag karfájában.

Ha idegen jött a városba, fölvitték a toronyba és megmutatták neki a fában sötétlő golyóbist.

- Hm, ha az az ács egy arasszal lejjebb faragja ezt a fát... - mondogatták.

Itt lehetett azt mondani. A spicliknek rendesen nagy füleik voltak ugyan, de a torony tetejéig mégsem ért föl egyiké se.

Mikor az árvíz után lehordták a régi városházát a régi toronnyal együtt, a Haynau-emlék is letűnt magas helyéről.

A karfadarabot a golyóval egy hajdú tette el emlékül.

Most valószínűleg mángorló nehezéknek használja a felesége.

A »TISZTESSÉGES SZÁNDÉK«

[Képmagyarázat]

Nyilvánvaló dolog, hogy a házasságok az égben köttetnek, de faluhelyen némelykor lehozzák az eget a kúthoz, meg a fonóba.

Le szeretné azt hozni Gyuri is, ki már régen szemet vetett Boriskára, meg is csipkedte dévajul az arcát, vállát akárhányszor, kötögette utána a markot a tarlón, kiforgatta a farsangon, megöntözte húsvétkor, de szavakba eddig még soha nem szedte, ami a szívét fekszi.

Meglehet, a leány észrevette, de hátha észre nem vette... A fehércselédek szívén nincsen ablak, hogy benézhetne rajta az ember.

Ámbár az a két fekete beszédes szem, mely ott felejti magát néha a Gyuri csinos alakján, átlátszóbb talán még az ablaknál is.

Csakhogy a remény nagyon távoli rokonság a bizonyossághoz. Gyurinak pedig bizonyosság kell. Tépő kétség nyugodni nem hagyja. Okvetlenül szólnia kell legelőbb a Boriskával, azután a szüleivel... és azután a tiszteletes úrral.

De az még messze van! Legelső a leány beleegyezése. De még ennél is elsőbb a - jó alkalom, meg a bátorság.

Ha egyszer úgy találná... bent ülne a szobában és nem volna belemerülve valami nagy munkába, hogy egészen rá figyeljen. Az udvaron, a mezőn nem meri megszólítani, nem venné komolynak, de incselkedésnek. Hanem ott bent, ott eldönthetné a nagy kérdést. Azt adná az isten, hogy se az apja ne legyen bent, sem az anyja, egyedül találja, csendes vasárnapon délután, amikor nem zavarja őket kívül a munka lázas lármája.

A gondviselés meg szokta hallgatni a szerelmeseket. De ide még a gondviselés sem kellett. Elvégezte azt a rajzoló. Olyan vasárnapi délutánt pingált nekik ide a képre, hogy a vak sem nézheti keddnek.

Borcsa ünneplőben ül a fogas melletti lócán. Gyuri éppen most nyit be hetyke pipaszóval, szétnéz és nagyot fordul vele a világ, a fogason függő szeredás, a Borcsa feje fölött, mintha táncra kerekednék. »No most, no most« ösztökéli belülről egy szózat. Itt a várva várt jó alkalom.

Szívja erősen a trafikot, rágja a csutorát s fő nagyon a feje: hogyan kanyarodjék a dologra.

- Hej Borcsa, Borcsa! - szakad ki végre a melléből.

Borcsa nem szól semmit, de mit is feleljen erre, csak a keszkenőjét morzsolgatja szemérmesen a bal kezében.

- Hát magad vagy, Borcsa?

- Látod - feleli a leány, s hosszú kínos csönd áll be.

- Nem félsz magadban? - töri meg Gyuri nagy sokára.

- Mitől félnék?

- Tőlem se félsz?

- Miért félnék?

No, itt már aztán csakugyan kiég Gyuriból minden szó. Úgy áll ott, mint egy fadarab. Sem közelebb nem tud menni, sem elmenni, le van szegezve ő is, az esze is. De végre csak meg kell szólalnia:

- Te izé, te Borcsa! (Borcsa ráemeli kérdőn szemeit.) Nem akarsz nekem semmit mondani?

- Nem. Talán neked van valami mondanivalód?

- Nekem? Már miért volna nekem? Ámbár, ha nem haragszol meg, Borcsa... kérdeznék egyet.

- No, ugyan mit? - vág közbe Borcsa, színlelt közömbösséggel, de a szó szelét érzi már a gyulladozó arculatja.

- Mit? Hogy mit? - dadogja zavarral. - Mit is akartam kérdezni? Hogy hát... mit főztetek ma?

- Hahaha! - kacag fel csengő hangján, kissé gúnyosan a leány. - Hát ez a nagy kérdés? Káposztát főztünk füstölt hússal.

Ezen megint elgondolkozik Gyuri nagy hosszan és leverten, mert érzi, hogy távolabb jutott, mint amikor elkezdte.

- Te, Borcsa - hörgi tompán s nekifohászkodik, mintha egy nagy árkot egyszerre akarna átugorni -, ha én az urad volnék, mit főznél nekem?

- Nadragulyát - feleli Borcsa vidáman.

- Ne mondd azt, ne mondd. Látod egészen elszomorítasz.

- Hát akkor nem mondom.

- Valld ki mégis, mit főznél - eseng behízelgőre, lágyra eresztve a hangját.

- Tudom is én mit szeretsz?

- Hát igazán azt főznél, amit szeretek? Komolyan mondod ezt, te Borcsa?

- Mért ne mondanám komolyan?

- Hiszen akkor... hisz akkor - lihegi Gyuri ragyogó szemekkel - talán el is jönnél hozzám... feleségül, ha szépen megkérnélek.

Boriska lesüti a szemeit, elfordítja fejét szégyenlősen.

Gyuri most már hozzáugrik, átkarolja a derekát, édesgető szavakkal kérdezgeti, vallatgatja a szíve szándékáról.

Borcsa még egy darabig vergődik, mint a meglőtt galamb, de azután mégis csak a fülibe súgja Gyurinak:

- Ahogy kend akarja.

Ilyenformán, együgyűn lesz faluhelyen a tisztességes szándékból lakodalom azok között, akiknek szíve egymásfelé hajló, nem pedig olyan körmönfont párbeszédek között, minőkkel a novellák és a népszínművek cifrázzák fel alakjaikat.

Szép a népnek az együgyűsége is. Mit rontják az író urak azzal, hogy összekeverik a maguk okosságával?

SZEGED VÁROSÁRÓL

(Egy kis polémia)

Nagy meglepetéssel olvastam ma a lapban az én »Quintuse« barátom szegedi sétáját, mely igen szellemesen van megírva. Sohasem hittem volna azonban, hogy annyi fantázia van benne.

De énrám, megvallom őszintén, mégis kellemetlenül hatott a tárca, azért teszek is rá, az én barátom engedelméből, ha helyet ad nekem lapjában, egy-két megjegyzést.

Számtalanszor írtam már e lap hasábjain Szegedről s igyekeztem mindig az igazat írni ama nekem kedves emlékű városról, mely a legutóbbi időben sok fölösleges szószátyárkodásnak lett labdájává. Minden avatatlan orvos beleszól a gyógyítgatásába. Kuruzslók, javaslók és fogadatlan prókátorok burjánoznak fel lépten-nyomon. Képtelen híreket terjesztenek felőle, amiknek fele sem igaz s ezekkel a rossz hírekkel csökkentik a jövőjébe vetett hitet s bedugaszolják és meglazítják ama forrásokat is, amelyekre szükség volna, hogy a mostan tagadhatatlanul beállott stagnálás után, egészségesen fejlődjék.

Az én barátom egy kihalt várost ír le. Verőfényes déli órákban körösztülmegy és nem talál az utcákon embereket - s ebből azt a meggyőződést meríti, hogy itt most már nagy szervilizmus van és nagy nyomor.

Pedig hát nagyon egyszerű oka lehet. A szegediek ebédeltek olyankor és ebédelni bent szokott az ember a szobájában. Különben is kutya forró világ van ott déltájban s ilyenkor a szegedi ember szívesebben sörözik a »Prófétá«-ban, mintsem a déli napon járkáljon. Hát nyilván ezért nem látott senkit. Mert higgye meg nekem az én kedves barátom, hogy az embereket el nem licitálták, azok ott vannak most is.

Ha elmentek is nehányan egy vagy más okból onnan lakni, szívesen ajánlok arra fogadást, hogy még többen vannak olyanok, akik azóta odaköltöztek.

De ez különben is mellékes dolog. Mert Szeged lehet azért nyomorban, még ha valamennyi lakosa künn járt volna is ünneplőben ama déli órákban - de nem egészen úgy áll a dolog.

Szegeden azelőtt sem laktak valami nagyon gazdag emberek. A rekonstrukció folytán kétségkívül több ház épült, mint kellett volna s ez az egyetlen baj ma Szegeden, ez devalválta a házak jövedelmét és értékét egy időre, míg azon nagyobb keret megtelik, amelybe kombinálva volt az új város.

De lehetett-e másként építeni Szegedet? Mi célból építette nagy áldozatokkal Magyarország?

Azért mert egy nagyszerű állami manifesztációt akart, hogy ez az ország, mikor a faj védelméről van szó, sokra képes. Meg akarta mutatni, hogy a magyar itt az úr; ha egy hű, derék magyar város elpusztul, hatalmi szóval elrendeli, »épüljön fel« (hadd tanuljanak ebből a Pancsovák!) s e magyaros, nemes akcióba belevonta Tisza Kálmán a királyt is.

Ez volt az egyik indok. S ez volt az egyik diadal Szeged felépülésében.

A másik indok (mely Szeged népe által sokszor lett hangoztatva) ama hatalmas ereje a városnak, hogy aki abba belemegy mint német vagy rác, úgy jön ki belőle mint magyar. Egy ilyen bástyát csak nem lehet romokban hagyni.

A 70 ezer magyar együtt tartása volt a harmadik indok.

És az államnak mint államnak, ne ámítsuk magunkat, itt meg kellett állnia és azt mondani: »punktum; a többi a jövő fejlődés dolga«.

Mindamellett sok történt arra nézve is, hogy a város volt polgárai egyenkint is vagyonilag összeszedhessék magukat, talpra álljanak: hogy ez még most nem sikerült a reményhez képest, az tény, de e tekintetben a dolog még nincs becsomózva, még most egyre folyamatban van Szeged erősítése.

Elősorolván amaz indokokat, melyek jogosan vezethették az államot, világos dolog, hogy imponáló arányokban kellett a várost fölépíteni. Az ország méltósága és meglehet Szeged jövője is így kívánta. A jelen, meglehet, kellemetlen. De oly nagy csapások, minő az árvíz volt, nem is múlhatnak el soha kellemetlen következmények nélkül.

Azért hát azt mondom az én kedves barátomnak, Quintusnak, hogyha ő betegnek találta Szegedet, kár a betegre még jobban ráijeszteni.

Akik Szegedet olyan szívből szeretik mint ő és én, azok ne vegyék el rémlátásokkal se a Szeged életkedvét, se azoknak a férfiaknak a munkakedvét, akik javára dolgoznak.

Egy embert, akire azt mondják, hogy össze nem szedi többé magát, könnyebben hagynak el a barátjai, mint az olyat, akiről azt híresztelik, hogy »egy kis baja van, majd kiheveri«.

Ami pedig a ritkított betűkkel nyomatott szervilizmust illeti, engedje meg tisztelt barátom, én is ösmerem valamennyire Szegedet, de én azt sohasem láttam. Rosszul informálták azon séta alkalmával.

A szegedi polgárság önérzetes s minél szegényebb, annál inkább az. (A gazdagabb lakosság közt inkább akad, aki a hatalomhoz szít.)

Szeretném tudni, hogy miben áll az a rettenetes szervilizmus?

Abban, hogy Herman Ottót választotta meg egyik képviselőjének? A másik kerületet, az igaz, hogy a szegedi gróf Tisza Lajos képviseli - de azt már az én tisztelt barátom gyerekkorában is kormánypárti ember képviselte.

Más városról, egyre megy, akármit mondanak, mert egy idő óta mindenütt tengvén az ipar és kereskedelem, sok olyan csöndes város van az országban, minő Szeged, de Szegedet éppen kényes pozíciójánál fogva felette célszerűtlen a tintatartók legsötétebb színeivel rajzolni.

Az ország bizonyára még ezentúl is kész lesz áldozatokra. Ne tessék hát elhíresztelni, hogy: »hasztalan, vége van« - mikor az úgysem igaz.

A kritika mindenesetre jogosult és egészséges dolog, de a rémlátás beteges állapot.

Ámbár maga a kritika is sokszor csak nagyon relatív becsű elme-köszörülés.

A piktornak, aki selyem-köntösben, drágakövekkel állította elé Vénust, azt mondta a kritika elítélőleg:

- Széppé nem bírta tenni Vénust, tehát gazdaggá tette.

Tisza Lajos egészen megfordítva cselekedett.

Gazdaggá nem bírta Szegedet tenni, tehát széppé tette.

A piktor megérdemelte a gáncsot, mert őneki annyi festéke volt, amennyivel bízvást megfelelhetett volna minden követelménynek.

De Tisza Lajosnak csak annyi festéke volt - amennyi a szegénységünkből kitelt.

CSEVEGÉS A MEG NEM IJEDÉSRŐL

Most már a vonal alatt is csak egy jogosult téma van: a Jansky-ügy. Szerelemről, divatról, mulatságos kalandokról hiába írnánk ilyen háborús világban. Még az asszonyok is szívesebben olvasnak most az egy nap alatt híressé lett tábornokról, mintha a hadnagyokról írnánk nekik.

Minden szem a nagy politikai sakkjátszmára van függesztve, mely Bécs és Budapest közt folyik. Egész káosz már a tábla. Középen a király - és a figurák indulóban, tarka össze-visszaságban a mieink és az övéik. Minden figura áll, még Janskyval is csak az imént tettek egy mozdulatot Pécsre, »sakk Tiszának«. Apponyi tisztelt barátja, Belcredi áll, Taaffe mozog - csak egyetlen bástya van eddig kiütve: Falk Miksa.

Hanem azért a parti nagyon rosszul áll ma ránk nézve. Még Tiszának van két mozdulata - úgy mondják - vagy jobbra, vagy balra s ezzel alkalmasint bevégződik a kellemetlen játék.

Aki azonban a bécsi lapokat nem olvassa, az hiába keresné az események válságszerű komolyságának nyomait a magyar politikai körökben.

A mi »generálisunk« (nomen est omen) tegnap is Bécsből visszajövet olyan vígan lépegetett a folyosókon mint azelőtt.

Nyugodt, most napsütött arcán nem látszott semmi felhő, édesdeden nevetett hű mamelukjainak ötletein, s amikor azt kérdezték, mit csinált Bécsben, mosolyogva jegyezte meg:

- Hagyjátok el. Nagy petróleum-szag van most ott.

De nyugodtságot könnyen lehet tettetni is s a kedélyesség álcájával takarni el a forrongó indulatokat, végre is illendő dolog egy államférfiútól. Ebből el nem igazodhat a pszichológus.

Hanem az aztán egész biztos fogantyú a lélekbúvárnak, hogy a Szapáry és Horváth Gyula-féle affér egészen elbúsította a generálisunkat. Mert akit egy ilyen kicsiség annyira képes elkedvetleníteni, arról biztos, hogy más nagyobb baja nincs.

Az hát tárcaírói szemmel bizonyos, hogy Tisza nem ingadozik, vagy ha ingadozik, egy csöppet sem bánja saját egyéni szempontjából a dolgot.

A mamelukok teljes kevélységgel sorakoznak vezérök mellé. A veszedelem érzete még csak közelebb hozza őket. A klub fülledt helyiségei megtelnek esténkint, s mintha a világon minden a legjobb rendben volna, senki sem hozza elő a Jansky-kérdést. A legközömbösebb témák keringnek a tapétán. Maga a generális is leül tarokkozni s olyan figyelemmel és szerencsével játszik két nap óta, hogy még Péchy Tamás az ország legnagyobb tarokkistája is irigyli.

Annak az ijedelemnek és megrökönyödésnek, amiről a bécsi lapok írnak, éppen semmi nyoma a magyar politikai körökben.

Mindössze Urbanovszky ellenében ejtenek ki egy-egy célzást.

- Hurcolkodunk Ucsu, hurcolkodunk innen nemsokára.

És az öregúr, aki már két évtizede szundikál ugyanazon az egy dívánon s aki a fúziókor kimondta, hogy ahhoz a párthoz áll, amelyik ezt a klubhelyiséget kibérli, bús önmegadással morogja:

- Nem bánom, hurcolkodjunk.

Beöthy Algernon összeállította már a bukás esetére a miniszteri lisztát is. Miniszterelnök: Edelsheim-Gyulai, - belügyminiszter: Belcredi, - hadügy: Jansky stb. (Szilágyi Dezső még ebben a lisztában sincs benne.)

Ha még Urbanovszky sem fél a bukástól, képzelhetni, mennyire nem fél tőle a többi. Egy titokban dédelgetett gondolat csiklandozza az embereket: »Hm, ha még egyszer balközépiek lehetnénk.« A párt visszakapná a fiatalságát.

De legszebben az jellemzi a kormánypárt ragaszkodását vezérével szemben, hogy noha tele vannak a bécsi lapok azzal, mintha Tisza megígérte volna őfelségének híres parlamenti nyilatkozatának rektifikálását, erre az esélyre egyetlen ember sem gondol a Tisza környezetében. A magyar felfogás nemességét semmi sem mutatja jobban. Tisza jelleme erre nézve nekik a kezesség.

Még az ellenpárt is képtelenségnek tartja azt, hogy Tisza valamit visszavonjon. Az egyesült ellenzék egy vezértagja úgy nyilatkozott erről:

- Egy külföldi nagy lap számára éppen e napokban végeztem be a Tisza jellemrajzát. Két éve dolgoztam rajta és harminc éve ösmerem már Tiszát. Azt hiszem tökéletes művet írtam róla. De ha most a nyilatkozatot rektifikálná, vagy magyarázná, kénytelen volnék összetépni a kéziratot s azt kellene tartanom magamról, hogy annyi emberismeret sincs bennem, mint egy csirkében.

Tisza megbukhat, de önmagát és az országot meg nem alázza.

De ha Tisza Kálmánt megbuktatják ebben a kérdésben, akkor itt is petróleum-szag lesz ám, nemcsak Bécsben.

A lázas vérlüktetés ma mégcsak a lapokban van. Hírhedett flegmánk még lenyom bennünket, de a lusta vér már melegszik... egyre forróbb...

Különösen a Jansky tábornok visszatérése méltán költheti fel a legnagyobb aggodalmakat. Hol fog e kamarillaszerű kihívás végződni?

Vajon gondoltak-e arra Bécsben mikor ezt a nekünk kellemetlen generálist visszaküldték a nyakunkra, hogy néha mi magunk is szoktunk, úgy minden ötven vagy száz esztendőben egyszer generálisokat csinálni.

Itthoni készítmény az igaz, - de azok olyankor mégis nagyon kellemetlenek nekik.

A LAJOS-TRAGÉDIA

Ezer meg ezer okos ember foglalkozik három napja egy őrülttel. Találgatják, fontolgatják, elemzik, összekombinálják, villanydróton szerteröpítik minden szavát, minden tettét, mert az őrült egy király volt. A bajorok királya.

Nagy szenzációt keltő esemény. Mert nem úgy halt meg, mint egy őrült király, hanem mint egy modern világfi. Sok hóbortot elkövetett, tömérdek adósságot csinált, a baj nyakába szakadt egyszerre, elvesztette a bilanz-ot, kétségbeesett, odaállt a víz partjára, lehúzta a kabátját a parton és beugrott, megfúlt.

Éppen így halhatott volna meg, ha nem lett volna is őrült.

De őrült volt. Semmi kétség sem fér ahhoz, mert maga az, hogy Ottó herceg is őrült, félbizonyíték. Az őrültség a vérben volt. Örökölték. Lajos király tetteinek, illetve rohamainak hosszú láncolata mutatja.

Az őrültség sokféle, lehettek lucidum intervallumjai, de az ő agyveleje már régen nem volt rendben. Hány őrült van, akik bizonyos dolgokra nézve sokszor összefüggésben gondolkoznak, okosan beszélnek és alig lehet őket rajtakapni, hol zökken az elméjük.

A magyar parasztnak van egy eredeti és találó metódusa az őrültség csalhatatlan megismerésére.

Sokszor láttam már az efféléket. Nem figyelteti az meg az orvossal, akiben nem nagyon bízik, hanem valamelyik ismerős vagy jó barát, akit az illető legjobban szenvedhet, elmegy a beteghez és módjával, szépszerével megkörnyékezi.

- Ehol ni, komám, ez a veres pénz, olvassa csak meg kend, hány darab.

A gyanútlan beteg olvassa:

- Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz.

(Tíz krajcárt kell kitenni ilyenkor, vagy más tíz tárgyat, diót, almát, akármit.)

- Jól van, komám uram, hanem már most olvassa el nekem visszafelé.

A beteg elkezdi:

- Tíz, kilenc, nyolc, hét...

És ha el bírja olvasni visszafelé a tíz számot, amihez már az elmének kétségkívül bizonyos összetartására és ruganyosságára van szüksége (mert a visszafelé való olvasás nem mehet gépileg, hanem az ép elme működésével), kimondja a paraszt egész határozottan:

- Rendben van ennek az esze.

És én magam is meggyőződtem sok esetben, hogy őrült ember, aki olyan okosan beszél, mint egy tudós és olyan nyugodtan, mint egy angol, nem képes visszafelé olvasni nem tíz, de három számot sem.

Egyébiránt bocsánatot kérek e kitérésért, most, mikor a bergi »drámáról« kell fecsegnem, nem azért mintha valamivel előbbre vinném ezzel vagy a világot, vagy a bajorok dolgát, de mert önök, olvasók a XIX-ik század gyermekei levén (akiknek még csak az imént került a háta mögé a romantika), holnap erről akarnak olvasni.

Önök erővel egy fantasztikus tragédiát keresnek a boldogtalan Lajos király történetében. Egy misztikus operaszöveget. Egy füstre hozzá is képzelik a Wagner Richard hátborzongató hatalmas zenéjét. Elméjük (mely hasonlatos az újságírókéval) egy kikerekített cselekményt talál itt illetőleg illeszt be ide. Kapcsokat és szálakat, melyek végzetes rendszerben viszik el a hősüket a regényes starhembergi tó fenekére, királyhoz dísztelen, iszapos halotti ágyba.

Nono, valljuk be, tudom, hol jár az eszük. Ugye rajta kaptam a fejükben kóválygó frázison: hogy menyasszonyi ágy helyett jutott neki osztályrészül ez az iszapágy. Szerencsétlen szerelem tette boldogtalanná. Onnan származtak a raptusai. Felejteni akart, azért csinált őrültségeket, innen a rugó minden dolgában. Jobb szíve volt, mint a többinek s ezért kellett annak összetörnie. Az anyagi zavarok tökéletesen elkeserítették s a régens bánásmódja a halálba kergette.

S aztán mennyi mindenféle találgatás. Mennyi csiklandós kombináció!

Hátha az orvos lökte be a vízbe s ő aztán magával rántotta az orvost. Miért nem kiáltott az orvos az őrök után? Hogy lehet az, hogy az őrök semmit észre nem vettek? Miért szállították Bergbe? Miért ment vele az orvos kíséret nélkül a tó partjára, holott már akkor tartani lehetett a király öngyilkossági hajlamaitól?

És ez mind arra való, hogy az embereknek legyen miről beszélni és írni napokig. Amiből az a tanulság, hogy az egészséges elméknek is vannak betegségei.

Hát nem természetesebb-e úgy venni a dolgot, amint van, hogy egy őrült követett el egy beszámíthatatlan tettet, mint aminőt száz őrült követ el?

Kevésbé volt-e azért őrült Wittelsbach Lajos, mert király volt?

Én részemről nem látok itt »ködös homályos tragédiát« (amin érdemes volna a pszichológusoknak és fiziológusoknak az eszüket törni), hanem igenis látok egy szerencsétlen anyát, az anyakirálynét, aki két idegbeteg királyi gyermeket hozott a világra, kiknek elméje bármely külső események nélkül is elborult volna, s látok egy végtelenül szomorú és lehetetlen szituációt, amelyben a bajor nemzet van.

Az egyik őrült király a ravatalon fekszik s ezalatt a hadsereg és nemzet a másik őrült királynak esküszik hűséget.

Megvallom, azon elmélkedem magamban, hogy ép-e vajon az emberiség esze is?

A BETŰ GYŰLÖLETE

(Korrajz)

Mi az, amit a magyar ember a németnél is jobban gyűlöl?

Megfeleltem rá a címben - az a betű.

Már régen fúrja a begyemet ez a panasz, de nem szeretek előhozakodni a házi bajainkkal, hogy a könyveinket az ördög sem veszi meg.

Most sem tenném magamért, mert én még csak megvagyok valahogy az irkafirkáimmal, ámbár énvelem is megtörtént, hogy egy nagyon jó vidéki barátom, aki roppant gazdag és egy csöppet sem fösvény ember, a minap vidám beszélgetés közt előhozza:

- Apropos! Én még sohasem olvastam tőled semmit.

- Hát arról én nem tehetek, ha nem szoktál olvasni.

- Dehogynem szoktam. Megveszek én barátom minden könyvet, ami a magyar könyvpiacon megjelenik.

- Mi? Hát csak az enyéimet nem veszed meg?

- Azt tán csak nem kívánod tőlem - mondá látható fölháborodással -, hogy a legjobb barátom könyveiért pénzt adjak?

Ebből aztán világosan láttam, hogy itt nem a fösvénység, nem az irodalomszeretet hiánya beszél, hanem csak a fölfogás ellentétessége.

Én tudniillik úgy fogom föl a dolgot, mikor a könyvemet kiadom:

- Majd csak megveszik a barátaim.

Ő pedig úgy fogja föl a dolgot irányomban:

- Hiszen ami nekem terem, azt szívesen megosztanám vele. Ha hozzám jönne tejbe-vajba füröszteném. A dohánytermésem egy részét úgyis neki küldözgetem, hát csak ő is elküldhetné azt a rongyos könyvét.

Meglehet, neki van igaza.

De a dolog mégis fenyegetőleg kezd alakulni, egy idő óta hála istennek annyira szaporodnak a barátaim (mert könnyebb ebben az országban barátot szerezni, mint olvasót), hogy már maholnap én sem adhatok ki könyveket. Az olvasóim mind barátaimmá lesznek apródonkint.

Hanem hát az nem nagy baj, ha én nem adok ki könyveket; én úgyis nagyon hajlandó vagyok elhallgatni, ami mondanivalóm van; a baj abban van, hogy általában nem adhat ki könyveket senki. A publikum nem vesz semmit, s a magyar irodalom kezd hasonlítani az olyan aggastyánhoz (pedig még csak pelyhedző bajuszú ifjonc lenne), aki alig bír máris lélegzetet venni.

Bocsássa hát meg az én kedves Pali barátom, ha most a közügy érdekében a szégyenpadra állítom, elmondván a históriáját. Hátha okulnak rajta a többiek.

*

Akiről fentebb szóltam, nehogy eltévessze az olvasó, az a Gyuri barátom volt; Pali barátom más, ő nem vidéki dzsentri, hanem országos képviselő s amellett szintén gazdag ember, aki nagy lábon él, sokat költ. Gyuri barátom még valóságos Maecenas a Pali barátomhoz képest, amint ez majd az esetéből kiviláglik.

Az eset különben már ismerős, mert a Ház folyosóin elbeszéltem annak idejében, s nagyobb nyilvánosságra csak azért eresztem, mert azt hiszem, hazafias kötelességet teljesítek, ha nem hagyom a véka alatt.

És most - hogy a spanyol románcok metódusában szóljak - »jól figyeljetek szavamra«:

A Pali barátom esete

A Ház kimaradt képviselői közül Éles és Kármán soha nem bírt elszokni végképpen a parlamenti levegőtől. Be-bejönnek néha, teleszívják a tüdejüket és mellékesen lesik a halottakat. De a legragaszkodóbb Hantaller Lajos, aki majd minden nap ott ül a folyosón, de ő nem a halottakat lesi (mivelhogy szélsőbaloldali ember nemigen szokott meghalni), hanem lesi a párbajokat. Neki az a szenvedélye.

Csakhogy a párbajok nagyon meggyérültek. Elszegényedtek az emberek. S a szegény ember jobban vigyáz a vérére.

Hentaller unalmában addig okoskodott, miképpen lehetne párbajokat előidézni, hogy végre is kitalálta a módját.

Az emberek nem akarnak egymással összeveszni, hát hadd vesszenek össze ővele, s fogta magát a tél derekán, megírt egy könyvet a képviselőkről. Erős, borsos könyv ez - tele sós igazsággal és kesernyés pesszimizmussal.

Ebben a könyvben volt megkarikírozva az én Pali barátom.

No, gondoltam magamban, mikor elolvastam, ezért dühös lesz Pál úr, bárcsak észre se venné.

Mert sok mindenféle bűnt, hibát és ferdeséget hozott fel a szerző egyikre vagy másikra, de a legrosszabbat az én Pali barátomról írta.

Ugyanis göndör hajára célozgatva, átlátszó szójátékokban azzal gyanúsítja, hogy zsidó eredetű.

Hm! Ez súlyos dolog! Ez a mandátumába kerülhet.

Teringettét! Ki hitte volna ezt! Pedig milyen jó nemesi neve van. (Bocsánat, nem árulom el a nevét.) És végre nem is hiszem a dolgot... nem, nem! Egész lénye a dzsentriosztályra vall és mégis... azok az átkozott göndör fürtök!

Úgy körülbelül harmadnapra találkoztam Palival a vacsoránál. Nagyon kedvetlen volt egész este. Egyszer bizalmasan előhozta:

- Igaz, olvastad már a Hentaller könyvét?

- Olvastam.

- Ugyan, mondd meg kérlek, mi van benne rólam.

Valamit már hallottam célozgatni úgy félfüllel.

- Tőlem hiába kérdezed - feleltem kelletlenül -, nem szeretek senkinek kellemetlen dolgokat mondani. Egy kicsit le vagy rántva, de ne vedd nagyon a szívedre.

Rettentően elkomolyodott, majd érzékeny hangon mondá:

- Istenem, istenem, sohasem vétettem senkinek.

Félretolta a borát, nem ivott, egy tízforintost odadobott a cigánynak és végképp elbúsulta magát, nagy göndör fejét a könyökére támasztva. Majd felém hajolt s lázasan suttogta:

- Hát nem mondod meg?

- Nem.

- Pedig azt hittem, a legjobb barátom vagy - szólt szemrehányón.

- Éppen azért nem mondom meg, nem keserítlek.

- Meg kell tudnom - dörmögte -, meg kell tudnom.

Másnap a Ház folyosóin találkoztunk, félrehítt, leültetett egy sarokba.

- Barátom, egész éjjel nem aludtam... úgy bánt az a dolog. Most is izgatott vagyok. Vedd le már rólam kérlek, ha szeretsz, a bizonytalanság gyötrelmét, mondd meg mi van abban a könyvben.

Szelíden szólt, rábeszélőn ölelte át a nyakamat, de nekem nem volt elég lelkierőm, hogy megmondjam. Fölkeltem és otthagytam.

Másnap megint találkoztunk a folyosón. Sápadt volt és kék patkók látszottak a szemei alatt.

- Mi bajod Pali?

- Az a dolog bánt - suttogta.

- Hát már olvastad?

- Nem, hisz éppen az bánt. Ki nem megy az eszemből, az étel sem esik jól.

- Bolond vagy, hisz nincs benne semmi becsületsértő.

- Mondd meg már kérlek - esengett behízelgő hangon -, mert tönkremegyek. Tudod milyen érzékeny, ideges vagyok.

- Tőlem meg nem tudod - feleltem határozottan -, engem hiába üldözöl...

- Hát akkor hogy tudhatom meg?

- Vedd meg a könyvet!

Rám bámult a szelíd szürke szemeivel, mint az ébredező.

- Az Isten úgy segéljen. Látod, ez nem jutott volna eszembe. És hol lehet azt megkapni?

- Minden könyvkereskedésben.

- Komolyan mondod? És hogy árulják?

- Egy forint.

Megszorongatta a kezeimet és megkönnyebbülve mondá:

- Gyújtsunk rá.

Két bockot vett ki a tárcájából, az egyikkel engem kínálva meg.

- Éppen két ilyen bockba kerül a könyv - jegyzém meg mosolyogva, s elváltam tőle abban a hitben, hogy most már végre megszabadultam a kellemetlen kérdezősködéseitől.

Vagy két napig nem volt ülés a Házban, nem láttuk egymást, csak valamikor harmadnapra találkoztunk ismét a folyosón.

Pali az elnöki szoba tájékán üldögélt, és nagyokat sóhajtozott, amint meglátott.

- Nos, olvastad-e már? - kérdém vidáman.

- Nem - felelte tompán.

- Hogyan, nem vetted meg a könyvet?

- Nem - hörgé a képéből kikelve és megfogott a galléromnál fogva. - Ne kínozz pajtás, ha csak egy máknyit szeretsz, mondd meg már, mit írt rólam?...

S hangján a bizonytalanság lázas nyugtalansága rezgett. Le voltam győzve.

- No Pali, most már, hogy a könyvet meg nem vetted, meg merem mondani, mit írt Hentaller.

- Mit? - lihegte.

- Azt, hogy zsidó vagy.

- Én? - bődült fel fájdalmasan.

- No, no, csillapodj, most már nem baj, amit írt, mert napnál fényesebben bizonyítottad be ős szittya voltodat.

Ebbe aztán bele is nyugodott nagy lassan az én barátom, - hanem minekünk íróknak kötelességünk soha bele nem nyugodni ama rettenetes közönybe és indolenciába, melybe a közönség esett az irodalom iránt.

GYERMEKEK A MEZŐN

Ilyenkor nyáron sajnálom én a nagyvárosok kis gyermekeit.

Hugo Viktor feljegyezte az ő kis unokáiról, hogy egyszer meg akarták büntetni a szobában röpködő madarat, kinyitották az ablakot, kituszkolták azon át és bezárták a nagy természetbe.

- Ki nem eresztjük, ki nem eresztjük onnan - kiálták tapsolva a kedves párizsi gyermekek.

No, már ilyen naivitás nem esik meg a szentbogárdi vagy a bágymihályfalvi gyerekeken (persze annál több esik másforma), ők, tudom a szobát tartják tömlöcnek, nem a természetet.

A városi gyerek mit lát meg a tavaszból? Egy kis orgonaágat, amit a szakácsné a piacról hoz egy napon s beteszik otthon a pohárba. Nemsokára feltűnnek az utca szögleteken a kofák asztalkáin, e bűvös kincs-kiállításon, a fára kötözött ingerlő piros cseresznyeszemek. Ez a természet első ajándéka. Hah, micsoda izgalmat keltő esemény ez a gyermek világban! Hát még a többi! Jön az eper, mindig édesebb, illatosabb. Ezt az erdő küldi. Jön a körte, alma, szilva. Ezt a kertekből hozzák. Előgurul a nagy gyümölcs-óriás, a dinnye. Ezzel a rét áll elő. Végre a hegy is megszólal. Az adja a hamvas, édes szőlőgerezdet. Ennél aztán különbet nem tud adni egyik sem, hát inkább abbahagyják a nemes versenyt tavaszig.

Eljutnak hát a természet néni ajándékai, csecsebecséi a városi gyerekhez is, de az ajándékozó nénikét, szép ragyogó arcán legszebb mosolyával csak a falusi gyerek látja közelről és egészen. S az neki adja hozományainak a legjavát, a legédesebbjét.

Sokat ki is felejt a városi gyerekeknél. Hát esznek azok valaha például »magvas«-t? Azt se tudják, mi fán terem. Ki is gondolná azt, hogy annak a sóskának, melyből a mama a mártást főzi, magba váló szára nő, s az olyan jó borízű csemege, hogy csupa öröm szopogatni.

Aztán az a jó tulajdonsága van, hogy le szabad szakítani akárkinek. Még a pattogatott kukorica is árucikk, még az is előkelőbb a magvasnál, de éppen azért ér a magvas legtöbbet, mert egészen a gyermekeké. Az öreg emberek, akik mindenből pénzt akarnak csinálni, kénytelenek azt nekik hagyni. Persze a világ valamennyi gyerekéé a magvas, de csak azok szakíthatják le, akik a buja fű között ráakadnak.

Milyen mulatság ez, ott kellene látni a mezőn. Ámbár hiszen a Mannheimer Ágost képe eléggé mutatja. Csak tessék belemélyedni egy kicsit. A két boldog gyermekarcból ki lehet olvasni mindazt, amit én nem tudok ide leírni.

Mert nemcsak a magvas teszi ki a kirándulás gyönyörűségét. Azt mennek keresni az igaz, de mi mindent találnak útközben azonfelül!

Béka kuruttyol a kenderáztatóban, röggel hajítja meg Gyuri, narancssárga lepkét kerget azalatt Pannika.

»Hohó! Hohó« - kiált csakhamar az öccs. - »Ide, ide, Pannus!«

Szederindát talált őkelme egy garád szélén, fekete bogyóit hirtelen leszedi s a kis nénikének is juttat belőle. De még az »édesnek« is visznek haza kóstolóba.

Nosza, új öröm kél a régi nyomában. Madárfészekre bukkannak fűzfabokor mellett. Márványos apró tojások tarkállanak benne. Lihegve állnak meg a lelet előtt, kerekre tágult szemekkel, szóhoz nem bírva jutni a meglepetéstől.

Van változatosság minden lépten-nyomon. Zöld páncélú szöcskék ugrálnak fel előttük, zizeg, hullámzik, nyüzsg az egész végtelen fűtenger, mely csak ott ér véget, ahol az égbolt lehajlik. Ugyan van-e még valami azon túl? Azt volna ám jó tudni, Pannus.

(No, mi már tudjuk, hogy az a jó, mikor még csak akkora darabot tud valaki a világból, melyet az ég kékes-fehér harangja nyitva hagy egyszerre.)

Tarka-barka virágok útközben reájok nevetnek. Piros kökörcsinek, sárga gólyabegyszínek megállítják őket, Jézus Mária, ehol ni egy szamóca! Nosza felkutatják az egész környéket, de csak az az egy volt. Arany gombú marmancs fehér fogsorait rendre kiszaggatja a kis Pannika, s ahogy a felnőtt nővérétől hallotta, egy-egy kitépett fogacskához hozzá morogja ártatlanul selypítve: »szelet - nem szelet!«

... Pedig bizony még sokszor levetkőzik, sokszor felöltözik addig a természet, míg őneki erről igazat fognak vallani a marmancsvirágok...

A levegőben madarak röpködnek. Héja ott kóvályog, a bibic sikongat. Népes az egész természet fent és alant. Bogarak, szúnyogok döngnek, szállnak keresztül-kasul a ringadozó békanyálak fölött.

Minden él, minden mozog. A gyerekek kergetőznek, futnak, de nem sebesebben, mint az idő. Ám annak a lába bírja, de a gyerekeké nincs vasból s a magvas is elveszti vonzerejét, ha már jóllaktak belőle, sőt alkalmasint a foguk is elvásott.

Leheverednek tehát pihenni a puha fűbe. Úgyis már itt kezdődik az erdő. Az erdőbe pedig nem tanácsos menni, mert azt mondja a nagyapa, hogy ott el is tévedhetnek az ilyen kis gyerekek. De ha nem tévednének is el, ott már zsivány is van, aki agyonütné őket, és farkas is van, aki megenné őket.

Azért hát az erdőnél fáradtan ledőlnek megpihenni, lehasalnak a kövér fűbe, Gyuri láncot csinál a lyukas puszpáng-szárakból, Panni pedig virágokat kötözget.

Hangulatos idill. Kár, hogy már a nap nagyon aláhajlik, a fák nagy árnyékot vetnek. A közeli nádas népessége kezdi túlharsogni a rét csendes lakóit, hazatérő gulyák kolompja megcsendül, kaszás ember vállára emeli villogó szerszámát és hazaindul.

Nekik is föl kell cihelődniök, mert az istenke éjjelre bezárja a gyönyörű kertjét az ilyen apró gyerekek elől.

Csak a szegény szöcskék és szúnyogok maradnak itt, akiknek nincsen mamájuk, hogy ágyat bontson nekik és lefektesse.

1886
CIKKEK, TÁRCÁK

A GYANÚ

Azon vettem észre magamat, hogy az utcámban minden ember süvegelni kezd, a környékbeli szatócsok, szabók kézdörzsölgetve jönnek ki boltjaikból meghajolni, ha arra megyek, a házmesterem megnagyságol, a kávéházban, amelybe járok, engem kínál meg legelőbb a kávés a burnótszelencéjéből; egyszóval az egész világ előzékenyebb irányomban, mint azelőtt.

De hát mi az ördög történhetett velem? Miért növekedtem meg így egyszerre az emberek szemében?

Töprenkedve siettem a redakcióba és átnéztem az egész havi »Budapesti Közlöny«-t, hogy azalatt, míg én távol voltam, nem kaptam-e bolondjába valami Ferenc József-rendet? Mert csak ilyesvalami rúgtathatta fel annyira a tekintélyemet.

De a »Budapesti Közlöny«-ben nem volt rólam semmi. Talán nem is lesz soha; pedig váltig kérem az én kedves bátyámat, Salamon Ferencet, tegyen be már egyszer valaminek a ciceró betűs rovatjába, dehogy teszi, dehogy, pedig csak egy tollvonásába kerülne, s lehetne irántam jóindulattal, mert én tulajdonképpen az ő becses lapjában kezdtem a nyilvános pályafutásomat. Itt jelent meg a nevem először nyomtatásban. Ti. abban a petit betűs rovatban, ahol a végrehajtások vannak.

Az én tisztelt Salamon Ferenc bátyám azonban azt szokta erre a kívánságomra mondani:

- Mindennek megvan a maga formája, öcsém. Amelyik név itt elöl jön ciceró betűkkel, az még bejuthat valamikor hátul a petitbe, aminthogy rendesen bele is jut, de amely nevet itt egyszer petitből szednek hátul, az már nehezen juthat ebben az életben elöl a ciceróba.

Elismervén ezen okoskodás filozofikus alaposságát, ezennel örökre lemondok a Ferenc József-rendről, s nyugodt lélekkel folytatom tovább a történetemet.

Hát mondom, most még kevésbé bírtam kiokoskodni, mitől lettem én olyan nagyon tisztelt egyéniség egyszerre? Mert az elutazásom előtt még a kutya sem törődött velem.

De nini, önök azt sem tudják, hogy egyáltalán elutaztam, hát mindenekelőtt röviden meg kell mondanom, hogy az elbeszélendő történet arra az időpontra esik, mikor a tiszaeszlári ügy tárgyalása után hazajöttem Nyíregyházáról, ahonnan nehány tárcát is írtam akkoriban a tárgyalás menetéről a »Pesti Hírlap«-ba.

Napok jöttek, múltak s még mindig átláthatlan homály fedte a nagy változást, melyen keresztülmentem az ismerőseim szemében, s mely azóta is sok föltűnő jelben nyilvánult.

Végre, mint minden homálynak, ennek is szét kellett foszlania.

Egy nagy, robusztus alak nyitott be a redakcióba egy délután, óriás, csontos fej, izmos vállakon, vörnyeges körszakáll és apró erekkel átfutott kék szemek.

A padló rengett a léptei alatt, amint a szerkesztőségi szobákon átment. A tollak percenése megszűnt egy percre, az pedig itt nagy ritkaság, ahol senki sem kíváncsi semmire, ami természetes is, mert mi már azt is tudjuk, amit az egész világ csak holnap fog megtudni.

Hanem a nagy drabális ember mégis föltűnt. Szemei lomhán fürkésztek szerte, míg végre engem pillantott meg egy asztalnál.

Felém jött és a vállamra tette súlyos tenyerét.

- Ösmersz? - kérdé nyersen.

A hangjáról ráismertem.

- Klopinszky! - kiáltám.

- Igen, Klopinszky István vagyok. Teringette, csakhogy megtaláltalak... Huh! huh! De kutya meleg van. Hm. Hát ez az a redakció?

- Ez!

- Hát ti írjátok azt a sok okos dolgot, hm!

- Már bizony mi.

- Az a pápaszemes is?

- Az is.

- Mit ír az? - szólt fitymálva nézegetvén a cingár legénykét.

- A külföldet.

- Az bírálja Bismarckot?

- Az.

- Azzal a termettel! - kiáltá csodálkozva. - Hm, mégis furcsa.

Sehogy sem tudott megnyugodni, idegenül nézegetett szét, míg végre megakadt egy, a falra függesztett táblácskán, melyen ez áll: »Látogatók figyelmébe. Az idő pénz!«

Odabökött a nagy bütykös kezével:

- Micsoda? Ez nekem szól?

- A világért sem. Az csak az alkalmatlan diskurálók ellen van kigondolva.

- Jó, jó, nem háborgatlak sokáig, egy bizalmas szavam volna hozzád. Lehet itt?

- Bátran. Parancsolj! Betegyem az ajtót?

- Tedd be!

Magunk maradtunk a szobában, hozzám hajolt s suttogva lihegte:

- Nagy dologban vagyok, rokon; nagy dologban.

- Miféle dologban?

- Benne vagyok a korrupcióban - mondá a szemeit szemérmetesen lesütve.

- Hogyhogy?

- Összeköttetésbe léptem a kormánnyal.

- Mifélébe...?

- Kivettem bérbe a töltéscsináló munkások élelmezését. Tizenkilenc szakácsnét fogadok, rokon... Tizenkilencet és a feleségemet meg szakácsné-generálisnak. Láttál te már valaha tizenkilenc eleven szakácsnét egyszerre! Nagy dolog. Főzni fognak a munkásoknak. Jó seft.

És jelentőségteljesen hunyorított a szemeivel.

- Hanem hát - folytatta akadozva -, pénzem nincs a vállalathoz... hát azért jöttem... azért kerestelek fel, hogy segíts rajtam, rokon.

- Miképpen?

- Adj kölcsön vagy tizenötezer forintot.

Ránéztem, hogy tréfál-e vagy pedig meg van őrülve.

De sem a puffadt arcán nem találtam mosolyt, sem a kifejezés nélküli szemeiben ködöt.

- Tizenötezer forintot adjak? - kacagtam fel.

- Nono... hiszen nem ingyen kértem... Nyolc percentet adok tőle, aztán, ha akarod, be is tábláztathatod az összeget a csomaházi »skvarkámra«. (Így nevezik a szerényebb sárosiak a domíniumaikat.) Nem akarok neked rosszat. Az isten is megverne. Nyolc percent az ördögbe is! No, ne nevess hát. Kifutja. Kétezer gyomrot vettem ki árendába. A gyomrokon legtöbbet lehet megtakarítani.

- Igen, igen, de mi szükség azért velem ilyen ízetlen tréfát csinálni?

- Ne okoskodj, öreg, szúrd ki no, azt a tizenötezer forintot.

- Hagyj nekem békét - vágtam közbe türelmet vesztve -, ne vedd el ilyen ostobaságokkal az időmet, sok dolgom van.

Klopinszky arca roppant savanyúra ferdült erre a szóra, láttam, hogy csakugyan komolyan kéri a tizenötezer forintot.

- Hát adsz vagy nem adsz? - sürgeté keserűen.

- Hol vegyek én neked tizenötezer forintot?

- Ugyan ne tagadd - suttogta egészen hozzám hajolva -, mintha nem tudnám.

- Mit? - kérdém ösztönszerűleg megijedve...

- Hogy húszezer forintot kaptál a zsidóktól.

- Miféle zsidóktól?

- Amiért ezeket a zsidó szellemű tárcákat írod a lapba.

Az első pillanatban elvörösödtem a dühtől.

- Ki volt az a gazember, aki mondta?

- Mindenütt beszélik. A Terka néni, a Muki bácsi, a Hilinyiék, tele van vele az egész környék. Azt már hiába tagadnád.

- De esküszöm neked, nem kaptam - hebegtem még mindig fellázadva a gyanúsítás ellen. - Hogy képzelhetsz ilyen butaságot?

S elkezdtem neki fejtegetni, hogy tiszta meggyőződésem szerint írok; bebizonyítottam világosan, hogy a pör kimenetelére nincsenek semmi befolyással az én tárcáim, következésképp nevetséges volna föltenni, hogy azokért a zsidók fizetnek. Több eszük van azoknak. Ha már énbennem nem hisz, legalább higgyen a zsidók élelmességében.

Mikor már azt hittem, hogy teljesen megvan győzve, rám bámult a szitakötőéhez hasonló hülye szemeivel és így szólt:

- Hát akkor adjál legalább tizenkétezer forintot. Talán az is elég lesz.

Az otrombaságnak ez a csökönyössége olyan zsibbasztó indulatba hozott, hogy sokáig nem bírtam szóhoz jutni, még a kezemet sem mozdítani, mert talán nekimentem volna fölháborodásomban az óriásnak.

Ő nem kevésbé dühöngött ezalatt, hangosan beszélt, szemei vadul forogtak és a nyála szétfrecsegett.

- Szép ember vagy, mondhatom. Gyönyörűséges rokon. Emlékezz csak vissza, anyád hogy szerette az én anyámat. Hányszor ringatott téged az én anyám térdein. Kő van a szíved helyén, rossz ember vagy. Emlékszel-e, mikor még együtt keresgettük a madártojásokat a mezőn. Már akkor is eltagadtad előlem, ha fészekre bukkantál. Most is bezárod szívedet... Jól van! Elmegyek, ne félj... nem alkalmatlankodom neked tovább..., hanem ha majd otthon kimegyek az anyád sírjához valamelyik nap, elkiáltom magam a fejfájánál: hogy miféle madár lettél.

- Pista! - hörögtem elszörnyűközve... - Ne folytasd, ne kínozz.

Pista éppen távozóban volt már, a botját és kalapját fogta.

- Ne menj így el, kérlek.

- Hát adsz? - szólt fölcsillanó reménnyel.

- Nem adok, mert nincs.

- Micsoda? Még mindig nem ismered be, hogy kaptál pénzt a zsidó kasszából?

- Azt sem tudom, hogy van-e ilyen kassza.

- Azt sem tudod? Hát az mi a mennykő, ahonnan Eötvös Károly kapta a félmilliót? Eressz!... megyek. Elég volt, uram. Ajánlom magamat.

S ezzel egy mélységesen megvető pillantással mért végig s becsapta maga után az ajtót.

Egy mentő gondolatom támadt... Ha az igazat nem hiszi el, hát bizonyosan elhiszi a nem igazat. Beszéljünk az ő észjárása szerint. Utána futottam.

- Pista, Pista, gyere vissza!

Gondolkozott egy percig, megforduljon-e. Lassan, hidegen megfordult.

- Mi tetszik?

- Gyere be, kérlek, egy szóra.

Bejött.

- Mit akarsz? - kérdé közömbösen.

- El akarok neked mondani mindent, úgy ahogy van.

- No.

- Eötvös Károlyt említetted azelőtt - mondám szelíden.

- Hát aztán? - dünnyögte nyersen, bizalmatlanul.

- Csakugyan van valami abban a dologban.

- Ugye, hm!

- Mondtad, hogy fölvette a félmilliót.

- Persze hogy fölvette.

- Éppen ez a baj. Mert az igaz, hogy Eötvös mindnyájunknak húsz-húsz ezer forintot ígért, akik a zsidók mellett fogunk írni, de amint a félmilliót fölvette, azóta...

- Nos azóta? - szólt közbe élénken.

- Feléje sem jön a redakciónak.

(Gondoltam magamban: Bocsássa meg szegény Eötvös a bűnömet, őnála bízvást elcsúszik ez a ráfogás is, a többi mellett neki már nem árt, nekem meg használ.)

Erre csodálatosan egyszerre kiengedett a Klopinszky István haragos ábrázata, nem volt már olyan mord, leült szép csendesen mellém.

- Te fiú - mondá élénken és a kezével rácsapott az íróasztalomra -, azt a pénzt sohasem fogod megkapni attól az embertől!

- Én is kezdem már hinni... - feleltem szomorúan.

- Látod, látod. Hiszékeny, bohó lélek. Téged mindenki az orrodnál fogva vezethet. Olyan jó szíved van, mint a vaj. Ej, ej, gyerek, abból a pénzből nem eszel!

- Hja, bizony, bizony - sopánkodtam a szerepemhez híven, melynek sikerében egy percig sem kételkedtem, mert látással dicsekszik a gyanú, pedig szurokkal van mind a két szeme betapasztva.

- Pedig ugye, kellene a pénz? - firtatott kisvártatva.

- Persze.

- Ejnye... ejnye! Nono... ne búsulj azért. Él még a pénzek anyja. Kölykezik az örökké. Hanem arra a húszezerre bízvást keresztet vethetsz.

Idomtalan kezével gyöngéden simogatta meg a fejemet s buta szemeiben jóság, szelídség tükröződött.

- Szegény fiú! Hm. Mindegy. Ne ess azért kétségbe, öreg, ha mondom... ha már így van, így van. Ha te nem adhattál nekem, majd adok neked én. Nincs más mód, fölveszek a birtokomra valahol... Aztán no... hiszen tudod kicsoda neked Klopinszky István. Hát szervusz, öreg.

- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Így szabadultam meg Klopinszky rokonom sírig tartó neheztelésétől furfangos csellel, azoknak a szomorú napoknak egyikén, mikor annyira divatba jött a gyanúsítás, hogy még én, igénytelen újságíró is gazdag ember hírébe keveredtem.

Most értettem már a megnövekedett tekintélyemet az utcámban a szabók és szatócsok közt.

És mondhatom önöknek, hogy a gazdagságnak a híre nem valami nagyon kellemetes. Próbáltam.

Ami azonban magát a gazdagságot illeti, azt nem próbáltam, és nem is állítom, hogy kellemetlen lenne.

EGY ALISPÁN

(Mihálka Lászlóról)

Olyan kizárólagos megyei ember volt »Laci bácsi« (mert még a megyei írnokok is így nevezték), hogy túl nem élhette az országos hírét, belehalt. Hiába ő csak megyei hírre volt teremtve, hanem abból aztán bőven kijutott a része. Több mint harminc éven át »hordta nyakán a kolompot« ahogy ő szokta magát kifejezni.

Oláh famíliából származott, de vérségben állott a magyar nemességgel, melynek prototípusa volt. Igazi táblabírói temperamentum, hogy Szabolcsban sem termett soha különb. Magas robusztus férfi rokonszenves kifejezésű arccal és kecskeszakállal, melyet beszéd közben nagy előszeretettel húzogatott, simítgatott. Azt lehetne mondani, hogy az utolsó táblabíróalispán szállt benne sírba.

Ez a férfiú, akinek élte alkonyát oly méltatlan támadások keserítették meg, jó magyar hazafi volt és sokat használt a hazájának e kritikus ponton, mely tele van veszélyes anyaggal.

Már 1848-ban is erősen lázongtak az oláhok, oroszok e megyében és táborokba kezdtek gyülekezni a magyarok ellen, midőn egyszerre megjelent köztük egy piszkos, condrás legény és még az eddigieknél is merészebb dolgokról kezdett nekik szónokolni. Tetszettek a beszédek s a jövevény egy-két napon át táborozván velük, csakhamar vezére lett a gyülevész csordának.

Mikor már teljesen megbíztak benne, akkor aztán kezdett egy skálával lejjebb beszélni és megint lejjebb-lejjebb, mígnem apródonkint teljesen lecsillapította a lázadók nagy részét; szét is oszlottak, csak egy kis töredék mozgott még s áskálódtak a vezér ellen.

Egy nap, honnan, honnan nem, minden egyes áskálódót elfogtak a pandúrok s vitték a vármegyeházára.

Hát ott aztán találtak egy hetyke magyar urat, a domnule főszolgabírót, aki szakasztott úgy nézett ki arcban, mint a lázadók condrás vezére s aki nem sokat teketóriázott az elfogottakkal, vagy kapacitálta őket, vagy felakasztatta.

Ez is, az is Mihálka László volt.

Az egész megye bizalma benne összpontosult, senki sem tudott a nép nyelvén úgy beszélni, mint ő. Igazi zseni volt e nemben. Hanem szerette is minden osztály és nemzetiség egyaránt. Leginkább tűnt ez ki most, a Herman-féle akció idejében.

Egyszerű, jószívű ember volt, minden affektáció nélkül, bölcs és elővigyázó, de minden rendszer nélkül. Hatalmas egyénisége olyan erősen domborodott ki Máramaros megyében, hogy ide ugyan hiába hozott az ország új törvényeket és intézményeket, a megyét az öreg Mihálka igazgatta, vezette az ő akarata és esze szerint.

Nemcsak alispánja volt ő a megyének, hanem ügyvéde és bírája is. Reggel mikor kelt, tele volt a folyosója oláh és rusznyák emberekkel. Százszámra hűsöltek ott bocskoraikat megeresztve az alispáni iroda előtt. Az asszonyok a csecsemő gyerekeiket is elhozták.

Az alispán kijött és nevén szólította valamennyit. - No mi baj, Gligor?

- Ez és ez - mondta Gligor. - Pöröm van a Lapuj ellen.

- Ostobaság. Minek költenél arra. Elveszted. Takarodsz haza mindjárt. Hát te, fiam Stepan, mi járatban vagy?

- Elhagyott a feleségem, nagyságos uram.

- Úgy? Vissza akarnád?

- Vissza, de nem jön. Mit csináljak? Bíróhoz menjek?

- Minek? Ösmerem a menyecskét, hiú, de szeret. Eredj be a boltba, ide a sarokra, édes fiam. Vegyél neki egy új tarka viganót s eredj utána, kérleld meg, hidd el, hogy visszajön a viganó után, mint a malac a kukoricás szakajtó nyomában. És te, Drakulye Borbála, mit keresel itt? Ejnye, beh vén banya lettél azóta.

Drakulye Bora is elpanaszolja a keservét, annak is eligazítja a baját a viceispán. Egyszóval míg a reggeli csibukját elszívja, azalatt rendbe hozza sétálgatás közben az egész Máramaros megye dolgát.

A csibuk elválhatatlan Laci bácsitól. Éjjel-nappal vele van, s ha sétál is, nem botot visz magával, hanem a csibukszárat lógázza. Még nagy utakra is magával viszi a csibukot. Tavaly a Tisza jubileumán láttam Laci bácsit utoljára, akkor is a csibukkal volt itt.

Mindenkit te-nek szólított és nem tűrt semmi ceremóniát. Mikor még a bíráskodás úrbéri ügyekben az alispáni teendők közé tartozott, ilyenkor tele volt az alispáni szoba felekkel, ügyvédekkel és vendégekkel. Ő el tudott azok közt igazodni. A vendégeknek bort adott és ferbli kártyát a kezébe és leültette őket egy asztalkához, az ügyvédeknek tintát adott és papirost, hadd tárgyaljanak, ő maga meg gibickedett hol itt, hol ott.

Csak néha bosszantotta meg valami, például az, ha valamelyik hosszan írt a tárgyalási jegyzőkönyvbe.

- Minek fáradsz, fiam - szólt közbe -, hát olyan bolondnak tartasz te engem, akiről azt hiszed, hogy az irka-firkáitokat el is olvassa?

Laci bácsi úgyis már jobban ismerte a tényálladékot akkor, mint bárki más. Hogyne, mikor azt volt róla szokás mondani, hogy az egész Máramarost úgy ismeri, hogy minden egyes fájára emlékszik, hol áll.

- Mi vagy? - szokta kérdezni, ha egy-egy fajbelije jött hozzá.

- Oláh - mondá.

- Helyes, édes fiam, én magam is oláh vagyok, mindketten magyar oláhok vagyunk, ülj le nálam.

Hanem jaj volt, ha a fajabeli azt felelte, hogy ő »román«.

- Takarodsz ki gazember a szobámból! Romániába... Én nem ösmerek itt románokat!

Halála mély és általános részvétet keltett a szép mármarosi bércek közt.

»Végünk van« - írja egy barátom a bedei nemesek közül - s e szép szavakkal végzi sorait, melyek méltán illenek a derék férfiú nekrológjába: »Ezt a széthúzó emberrajt itt, nem bírja összetartani többé senki. Az anyaméh pusztult el Mihálkában.«

JANSKYSÁGOK

Mennyi jóakarat kezd megint kárbaveszni. És mennyi rosszat nyeltünk le - hiába. A nemzeti érzület ímhol farkasszemet néz megint a k. k. Armeegeist-tal s a régi kérdés ismét közöttünk áll egész merevséggel.

A katonai vasat nem lehet hajlítani; engedelmeskedni kell neki vagy el kell törni!

Ipolyi Arnold a rokonszenves és tudós püspök pár év előtt az akadémiai székből megleckéztette a magyar ifjúságot keményen, amiért nem töri magát a tiszti kardbojt után. Mikor több tiszt van a csehek és horvátok közül külön-külön a hadseregben, mint amennyi magyar!

Mindenki hallgatott; még csak azt sem mondták, hogy hiszen azok azért vannak többen, mert éppen - csehek és horvátok. Iparkodtunk nyelni s nem bántuk már, ha úgy »beleszamaraznak« is bennünket a hadseregbe, csak benne legyünk egyszer. S ma már megint ott vagyunk, ahol ezelőtt 50 évvel. »Emberanyag« vagyunk, semmi más.

De csak az tudja igazán, hogy mi az az Armeegeist, aki benne volt legalább egy évig ebben a spirituszban. S akinek kiszolgáltatták azon kénkőszagú gorombaságokat, amelyeket itt a művelt magyar fiatalság részére külön tartogatnak.

A gorombasághoz azonban hozzá lehet szokni. Az első »marha« titulus, az igaz, hogy rosszul esik egy kicsit, azonban egy okos ember azt mindig elviseli - a hazáért. A hazáért meghalni sem nehéz; az össze-marháztatás pedig ennél mégiscsak kevesebb. A fül pedig sajátságos egy orgánum. Később már szinte jóleső zene néki a k. k. Rindvieh.

De sokkal nehezebb túlesni ama lenézésen, mely a hadseregben minden iránt uralkodik, ami magyar. Nem az osztrák és nem a német szellem az, amitől a magyar ifjúság hazafias érzülete a fegyver alatt legtöbbet szenved, hanem valami más. Egy harmadik szellem: a hadsereg saját külön szelleme. S az a bizonyos hang, amiből a magyar ifjúnak mindig Brennus szava jut az eszébe, ha hallja: »Vae victis!« A győző hangja a legyőzöttel szemben, mely annál sértőbb, minél inkább bizonyos az, hogy nem az a »győző« győzte le a legyőzöttet, hanem amaz. (Itt most éjszak felé böktem a hüvelykujjammal.)

S azután a nyelv, a nyelv! Ez a csodálatos szer, mely hol összeolvaszt mindent, hol meg nem enged semmit összeolvadni.

Valójában a közös hadsereg tisztikarában minden ismeretág előbbre van, mint a magyar nyelv. Ez ott egyszerűen nem létezik. Aki tudja, az is csak egyre használja: a káromkodásra.

De legyünk ebben is igazságosak.

Vannak a közös hadsereg tisztikarának olyan egyénei, akik nemcsak szeretik a magyar nyelvet, hanem tanulják is. Csakhogy ezek majdnem kizárólag külföldiek. Olyanok, akik Bajorországból, Braunschweigból, Poroszországból vagy más német államból léptek át a cs. kir. osztrák közös hadseregbe.

És itt már ne haragudjunk többé.

Magam ismertem egy derék kapitányt a szegedi ezredből, aki mindig zsebében hordozta a német-magyar szótárt és benne lapozgatva beszélt a magyar legénységgel, ilyenformán:

- Holnap korán, nélkül borjú, lesz kimenni gyakorlatnak.

A legénység már hozzászokott, s a legbolondabb parancsokat is megértette.

Szerette pedig főképpen H. kapitány a századába osztott egyéves önkénteseket s még a háborúban is megkülönböztette őket, művelt emberhez illő delikatesszel.

Egyszer nagy baj volt a században. Valami huncfutság esett és nem találkozott gazdája. A kapitány megdühösödött és kitört belőle a reglement:

- Kutyák vagyotok, betyárok, zsiványok vagyotok...

Hirtelen eszébe jutott, hogy az önkéntesek is ott vannak a sorban. Meg akarta őket különböztetni, azzal, hogy csak a többségre érti:

- Mondom zsiványok vagyotok; de nem mindnyájan, csak valamennyien.

Még ezt is elértették neki, úgy ahogy gondolta.

Az ilyen azonban kivétel. Rendesen a legnagyobb kínszenvedéssel és lassúsággal megy az, ahogy a német nyelv és a magyar nyelv a hadseregben érintkezik.

A magyar ezredeknél »használati nyelv« gyanánt föl van ugyan véve itt-ott a magyar is, csakhogy azt - nem használják. A kapitány és hadnagy nem tud magyarul egy kukkot sem, a legénység pedig németül nem tud. Ha azután a kapitány lehordja a századot, az őrmester tolmácsolja az általános összegazemberezést.

S itt ismét ne haragudjunk, mert humor van a dologban. A mi derék Tarka Péterünk például egy este kinn maradt mulatni a városban engedély nélkül. Kapitális vétség; 2 napi kurtavas és 30 napi kaszárnya-áristom. A kapitány azonban ezúttal megelégedett a prédikációval. A puccer természetesen németül ment, aminthogy nem is mehetett az másképp:

- Hallja maga! Maga csirkefogónak született s maga nem érdemli meg, hogy a császár ruháját viselje. Ha még egyszer kinn marad, vasra veretem 8 napra, hogy a csontjai is csikorognak bele és négykézláb fog tőle járni 3 esztendeig. (Az őrmesterhez fordulva.) Jetzt sagen Sie ihm das ungarisch!

Az őrmester megtolmácsolta híven és ropogós magyar nyelven:

- ...Azt is mondja a kapitány úr, hogy négykézláb fog tőle járni 3 esztendeig. (Körülnéz és látja, hogy nem hat eléggé a magyar fordítás.) Végül pedig a kapitány úr úgy pofon fogja magát ütni, hogy az utolsó ítéletnél is akkora lesz tőle a feje, mint ez a kaszárnya; hogy ütne kendbe menázsi előtt a három ágú tüzes istennyila!

Szegény magyar nyelv. Azért haltak meg és azért koplaltak érted annyian, hogy ezer éves jubileumod küszöbén ilyen szereped legyen a magad államában.

UTAZÁS A NÉMETEK KÖZT

I. A pénzen vett tél

Bizony már kerek egy hónapja, ahogy se én nem láttam a »Pesti Hírlap«-ot, sem az nem látott engem. Megígértem ugyan szentül, hogy Ischlből írok a lapba egy-két levelet azon esetre, ha a magyar király ott lesz.

Sajnos, elkéstem. Addig kódorogtam Ausseeban, Gmundenben, hogy Ischlbe érvén, ott már csak az osztrák császárt találtam. (Hiszen tudják önök, miért mondom.)

Nem kötelezett tehát semmi ígéret többé, kedvemre barangolhattam a Salzkammergutban, amelyre a turista azt mondja »ejnye be fölséges vidék«, de a magyar gazda szánakozva csóválná meg fejét: »istenem, hát még itt is emberek laknak!«

Alighogy elhagyjuk a szép melki apátságot, ahol a mi Haynaldunk vágyik öreg napjait eltölteni (hát lesz ő valamikor öreg is?), kezdődik a vadregényes Gesäuse. Az egyik hegygerinc a másiknak elölget, fehér felhőkbe burkolóznak a komor, égbe meredező hegyormok. Fenyők illata vegyül a hűs alpesi levegő közé. Hegyeket, sziklákat lát az ember egy egész napi úton, csak felülről mosolyog be szűk nyíláson a bajor színű ég, s alant a keskeny völgyben locsog a sárga Traun patak.

De hisz ezt az utat fölösleges leírni, ösmeri ezt mindenki; mert a turistaságnak úgyszólván az ábécéjét képezi az alpesi út, a Dachstein, az egyhangú holt hegység s a salzkammerguti szép tavak, melyek különben csak egy-egy kanál víz a mi Balatonunkhoz képest.

A turistaság bizonyos tekintetben mindig nevetséges volt előttem; azok atipikus alakok a hosszú szöges botjaikkal, a hegymászó cipőkben, akik szemeiket merőn szegezve a Baedeker apró betűi közé, úgy mennek el a tájak mellett, hogy sokszor semmit sem látnak azokból.

- Most Traunkirchenben vagyunk - morogja a turista Baedekerjét és mappáját nézegetve, de a világért föl nem pillant, hogy milyen az a Traunkirchen, mert neki elég az a tudat, hogy ott járt; a kék ceruzájával nagy megelégedéssel húzza alá azt a helyet hogy »consummatum est«.

A turistasághoz három dolog szükséges: szenvedély, fantázia és turista célra berendezett vidék. Ehhez a harmadikhoz pompásan értenek a Salzkammergut lakói. Az ő kezök és reklámjaik alatt minden látnivalóvá lészen. Még a stájer hegyek is csodálatos alakokat öltenek. A gmundeni tó két kopár hegyet mos, amelyekből az egyik úgy néz ki, mint egy fekvő görög leány, a másik pedig XIV. Lajos arcát mutatja híven, orrostul, szemgödröstül. Hanem persze meg kell tudni látni. Nekem nem volt hozzá elég fantáziám.

A szép fényes fürdők, melyek az egyes tavak mellett épültek, leginkább arra valók, hogy legyen olyan hely, ahol a nagyurak a téli életüket nyáron folytathassák, Ischl semmi egyéb, mint egy darab Bécs. Gastein, Gmunden pedig úgy hasonlít Ischlhöz, mint az egyik tojás, akarom mondani mint az egyik osztrák generális a másikhoz. Hanem kellemesen válik ki Aussee.

Ez aztán az igazi csendes üdülőhely. Idegbetegeknek, szellemi munkában elfáradt embereknek nyugalmas pihenő. Itt nincs se esplanade, se fény, se zaj, hanem van árnyék mindenütt. Nem bír a lakásából olyan helyre kilépni az ember, hogy mindjárt ne erdőben legyen.

Kies kirándulóhelyekben ritkítja párját s mindenik csak egy-egy félórányi gyalogséta. Ott van közel a gyönyörű Grundelsee, az altausseei pompás tó, a kedélyes Bachwirth, az ausseei Veray János, aki minden pohár sörhöz egy-két kádenciát mond és énekel. Olyan hely ez, hogy itt a legnyugtalanabb világfi is a természet csendes szemléletébe mélyed, s a leginkarnatusabb lump is lefekszik fél kilenckor, mert kilenc táján minden lámpa kialszik, minden korcsmát bezárnak, s komor hallgatag éj borul az óriási hegyek fölé. Csak lent a völgyben zajlik a kanyargó Traun.

Az idevaló népek úgy vannak már szoktatva, hogy az idegennek kellemes köztük időzni. Előzékenyek, szolgálatkészek, szóval tudják hogy az idegenekből élnek. A szépnem nem sokat ér, hanem a férfi része igen jól fest a tollas stájer kalapban és a térden felül érő fekete nadrágban. Öltönyüket szívesen veszik fel az idegenek is, mert a stájer ruha erős elhárító eszköz a stájer kréta kanyarodásai ellen.

Magam is szereztem egy ilyen festői habitust, hanem egy kicsit kényelmetlennek találtam, különösen a lábam fázott benne.

- Ugyan mondja meg nekem - kérdém egyszer az egyik stájertől -, mi célszerűt találnak maguk ezekben a nadrágokban? Mi jó van abban, hogy a térdük szabadon van?

- Hja uram, lehetne ez a nadrág hosszabb is, de mi hegymászó emberek vagyunk és ha egyszer a térdünket odaütjük valami kőhöz és széthasítjuk, hát az magától benő, hanem ha a nadrág széthasadna, az sohase nőne össze többet magától.

Ez aztán olyan magyarázat volt, hogy teljesen rehabilitálta a stájer nadrágot.

Azt hittem csupa gyönyörűség lesz innen írogatni a »Pesti Hírlap« számára, mert úgy képzeltem a dolgot, hogyha én annyi világfürdőt meglátok, hát énbelőlem olyan okos ember lesz, hogy a növekedő eszemből legalább minden másodnap le kell nyesegetni egy tárcáravalót.

De nem úgy történt, mert olyan kutya hideg volt az egész idő alatt, komor köd ült az Alpeseken, csípős novemberi szél süvített be az ablakaimon, hogy két egész hétig nem tudtam leírni a papirosra többet egy sornál - a címet.

S e cím: »A pénzen vett tél«.

Ebben az egy sorban körülbelül benne is van a fürdőzések kritikája.

Nem osztom ugyan azt a nézetet, amit Kégl György vall, hogyha a föld forog a nap körül, akkor úgyis belefordul a világ minden levegőjébe egy nap alatt; elismerem, hogy az Alpesek közt jobb a levegő, mint például Kőbányán, de egyben azt hiszem mégis igaza lehetne Kégl Györgynek: hogy nem a levegő teszi az embert. Hisz ott van a szerencsétlen Hallstadt, a legszebb fekvésű hely az egész Steiermarkban s a lakosai mégis valóságos kretének. Három lábnyi emberkék pufók, penész színű arccal, többnyire hülyék és beszélni nem tudnak. Honnan degenerálódott így ez a faj, alig lehet kinyomozni. Valami borzasztó betegség ronthatta meg a helységet századok előtt. S ily nyomorék párok összeházasodásából származhatott a mostani szánalmas korcs nemzedék, mely nincs többé az isten képére teremtve.

Hallstadt sziklás hegyoldalban fekszik egészen beépítve pilotákra a tóra, mint Velence. Annyi kevés földje van a lakosoknak, hogy temetőre se jut. Egy közös gödörbe dobják a halottaikat s csak a módosabbak engedhetik meg maguknak azt a luxust, hogy a hozzátartozóik koponyáját bizonyos összegért eltétetik egy vagy két generáción át a templomba.

A vezető bárgyú egykedvűséggel mutogatta:

- Ez a megboldogult plébános úr feje, amaz meg a volt bíróé... no ez meg itt az első feleségem.

Hallstadtban nagyon kellemetlen dolog születni, de még kellemetlenebb meghalni.

II. Mit szól Bregenz?

Bregenz az az osztrákoknál, ami nálunk báró Kemény Gábor. Csakhogy Kemény Gábor miniszter, Bregenz meg csak egy kisváros a svájci határszélen.

A salzkammerguti ember, mikor reggel fölnyitja a szemét, legelőbb is megtapogatja magát, hogy eleven-e még s ha eleven, arra nyitja a száját:

- Mit szól Bregenz?

Ami annyit jelent, hogy: milyen idő volt tegnap Bregenzben? Mert olyan idő lesz ma a Salzkammergutban.

Meg van az telegrafírozva minden irányban: ott függ a városházán, a kávéházakban, a kurszalonokban, a korcsmákban, a postahivatalon és mindenütt, hogy a közönség tudja magát mihez tartani, miképp öltözködjék, hideg idő lesz-e vagy meleg, vigyen-e esernyőt, sárba való cipőt húzzon-e fel, lehet-e kirándulnia vagy nem - mert annak csak Bregenz a megmondhatója.

Kapus, szolgáló, kocsis, turista-vezető, korcsmáros, fürdővendég, mind a Bregenz után tudakozódik s ahhoz regulázza magát. A tereken nagy embertömeg jön össze s egymásnak adják a hírt, hogy mit szól a mai napra Bregenz.

A gondviselés és a vak esetlegesség ugyan azt hozta magával eddig, hogy a Bregenz jóslata csak minden tizenötödik esetben teljesedett, hat esetben nem az történik, nyolc esetben pedig éppen az ellenkező történik, de az azért nem tesz semmit, a Salzkammergut lakói és turistái szentül meg vannak győződve, hogy a bregenzi tegnapi időt a szél csalhatatlanul ide hozza és itt hagyja depozitumnak másnapra. Bregenz sohasem megy ki a divatból. Az ő iránta való ragaszkodást és a benne vetett hitet ki nem oltja a szívekből semmiféle csalódás.

És az jól van így, mert valamiféle érzésnek csak kell lennie az osztrákban is s miért ne legyen ez a Bregenzbe vetett rendíthetetlen bizodalom?

Eleinte komikusnak tűnt fel nekem, ostobaságnak tartottam, de belátom, nem volt igazam. Az ottani levegőben van benne ez a hit.

Egy hét múlva már magam is azon kezdtem reggelenkint, mielőtt valamihez fogtam volna:

- Nézzük meg előbb, mit szól Bregenz?

III. Hazai hangok

A szépen gondozott ausseei gyepet, sárga kaviccsal behintett szerpentin ösvények szelik keresztül-kasul. Árnyas őstölgyek és bükkek közt vezetnek a szép utak mindenfelé. Csupa gyönyörűség ott gyalogolni.

Minden ezer ölre azonban egy-egy sövénykapu zárja el az utat, szinte lehetetlen elgondolni mire valók ezek a gátak ide?

Hanem mikor azután meglátjuk, hogy fürge gyermekraj áll a torlasz mögött; kandi arccal kukucskálnak át, jönnek-e idegenek, s ha jönnek, ők nyitják ki nagy hódolatteljesen - akkor rögtön rá lehet jönni, hogy ezeket a fölösleges kapukat arra gondolta ki az ausseei kupaktanács, hogy a gyermekeknek is legyen valami keresete.

Egy-két krajcárt vetnek nekik az idegenek a kinyitásért. Az élelmes osztrákok még a gyermekek játékát is hasznosítják.

Egy ilyen kapuhoz értünk egy délután. Az apró, pirospozsgás stájer gyerekek hadirendbe sorakoztak, nekidűltek keskeny hátukkal a faoszlophoz kötött kerítésnek s nagy erőlködéssel látszottak azt előttünk félretolni, a kinyomkodott karéjos vágányban.

Az egyik kölyök vígan fölhajította a kakastollas kalapját a levegőbe s visító vékony hangon fölkiáltott;

- Abzug Jansky!

- Abzug Jansky! - ordíták utána a többi gyerekek kórusban. Kis orcáik megduzzadtak, szemeik kidülledtek a kiabálástól.

Magyarok lévén a társaságban (körülbelül két harmadrésze a fürdővendégeknek magyar) meglepett az otthoni jelszó, s elárasztottuk hatosokkal a gyermekeket.

- Kitől tanultátok ezt?

- A többi gyerekektől - mondák.

S valóban a következő kerítéseknél is ez az üvöltés fogadott. Szerte-szét hangzott az erdőkben egész nap a rigók füttye és a stájer nebulók kiáltozása: Abzug Jansky.

Nyomoztuk vajon ki hinthette el ezt a veszedelmes mondatot az osztrák csemeték közt. (Tudakozódtam mindenfelé, ha nem járt-e erre Beöthy Algernon?) Végre is arra a megfejtésre jutottunk, hogy valami jókedélyű magyar taníthatott be rá tréfából egy gyerekcsoportot s az összes gyermekek látván, hogy a két szó jól jövedelmez, azt hitték valamely csodálatos varázsige, amely hatosokra változtatja az idegenek krajcárjait.

Bizony az! Varázsige. Csakhogy minálunk megfordítva, majdnem rézzé változtatta azt, amit ezüstnek tartottunk.

IV. A rehabilitált hal

Ha nem telivér turista volnék most, hanem a régi mesemondó - belemennék a mesei hangba s így folytatnám: ...amint mentünk, mendegéltük, elértünk egy városba, amelyet Linznek neveznek s amely egészen fekete posztóval volt behúzva. Nagy jajgatás és siránkozás hallatszék az utcákon. Az emberek kétségbeesve tördelték kezeiket...

De minthogy reális szemmel kell néznem a dolgokat s reális színekkel festenem, hát csak annyit mondok, hogy Linzet olyan izgatottságban találtuk, aminőben nem volt a linzi békekötés óta.

Emberek nagy csoportokba verődve beszélgettek a korcsmák és kávéházak előtt.

Egy nagy esemény foglalkoztatta az egész várost. A hordárok eszeveszetten futkostak a városban a legfrissebb lapokat árulva, roppant kiabálással.

- A hal-kérdés! A híres hal-kérdés! Ára négy krajcár!

Az összes linzi és felső-ausztriai lapok arról hoztak vezércikkeket. Az utcákon öles plakátok hirdették, hogy egy röpirat jelent meg a hal-kérdésről, itt és ott kapható.

A café chantant-okban erről szavalnak már egy hét óta gúnyos verseket. A rendőrséget is meg kellett kettőztetni. A linzi béke ezzel az eseménnyel fogyott el. Túl, a dunai városrészben rakoncátlan tömegek gyülekeztek népgyűlést tartani.

A »Vörös Rák«-ba szálltunk s kérdeztük a pincértől, mi látnivalók vannak a városban?

Az búbánatos arcot vágott és sopánkodva mondá:

- Nincs itt uraim semmi. Rossz időben jöttek. Az egész város ki van a formájából véve. Itt nagy dolgok történnek. Isten tudja, mi lesz belőlünk.

(Istenem, gondoltam, tehát ezeknek is van valami aggasztó Jansky-ügyük!)

- De hát mi történik, az isten szerelméért?

Az izgatottságtól nem tudott szólni, hanem felhozott a szobánkba egy mázsa lapot, hogy olvassuk ki azokból a rettenetes hal-affért, mely egész Felső-Ausztriát hullámzásba hozta.

Egy napig tanulmányoztam a lapokat, míg végre megértettem a helyzetet.

*

Hát az történt, kérem, Linznek városában, hogy Neubauer vendéglős, aki egyszeresmind városi tanácsos, megvett a piacon egy nagy félmázsás harcsát.

A kofának kifizette az árát és azt mondta, a halért majd elküldi a szolgáját, addig csak maradjon itt a jámbor víziállat.

Alighogy elment a vendéglős, az ördög arra hozta a városi állatorvost.

A városi állatorvos meglátván a halat, megnézegette, körültapogatta és így szólt:

- Mikor fogták ki ezt a halat?

- Tegnap.

Megszagolta.

- Az lehetetlen! Ez a hal már legalább négy napos és már szaga van. Ezt nem lehet megenni. Ezennel konfiskálom mint ártalmast.

- De a hal nem az enyém, uram - ellenkezett a kofa. - Egy úr már megvette és elküld érte.

- Az nekem tökéletesen mindegy - felelte az állatorvos -, ön egy bizonyítványt fog kapni, melyben a hal holtnak van nyilvánítva s következésképp ehetetlennek. A hal helyett ezt adhatja majd át a vevőnek.

Így történt aztán, hogy mikor a szállodaszolga a halért jött csak a halotti bizonyítványt vihette haza róla.

Dühbe jött ezen Neubauer, a vendéglős s minthogy egyszeresmind városi tanácsnok is, nagy fúriában rohant fel a városházára szatiszfakciót kérni: mert a becsületében van, azt mondja, megsértve s jaj annak az állatorvosnak, ha megkapja.

Az állatorvos megijedt, vakarta a fejét, hogy egy ilyen potentáttal kötött ki, akinek szava van a tanácsban.

- Ön holtnak merte nyilvánítani halamat - kiálta Neubauer.

- Én nem tudtam, uram - hebegte.

- Írjon ön azonnal egy bizonyítványt, hogy a hal eleven, vagy különben... két perc gondolkodási időt adok.

Két percig álltak szembe zordonan a verejtéket izzadó állatorvos és a bősz vendéglős.

- Mire határozta ön magát? - mennydörgé az utóbbi, ama végzetes két perc múlva.

Az orvos búsan hajtá le fejét:

- Föl fogom támasztani a halat.

És megírta a másik bizonyítványt, hogy a hal eleven és fürge.

*

Átkozott újságírók azonban kiszimatolták a dolgot és kiírták az újságokba. A közvélemény lázasan megmozdult e rettenetes leleplezésekre. Hosszas támadások indultak meg minden vonalon és roppant diskussziók fejlődtek ki egész Ausztriában, hogy eleven volt-e valjon a hal vagy holt? A hang mindegyre szenvedélyesebbé fajult s mindég több-több ember vonatott be az ádáz irtó harcba. Nyilatkozatok egymást érték. Nyilatkozott a magisztrátus, jöttek a különböző szenvedélyes felszólalások a két pártra oszlott közönség köréből. Az izgatott vita hullámai egyre magasabban csapkodtak. Nyilatkozott a kofa, nyilatkozott a vendéglős, nyilatkozott az állatorvos.

Csak maga a hal nem nyilatkozott.

Azaz legalább addig nem, amíg mi ott időztünk az együgyű városban, mely nagyon boldog lehet a nagy bajával.

V. Az isten szomszédja

Gmundenben eleven élet pezsgett ez idő szerint.

Az imént lefolyt politikai nézőjáték személyzete ugyanis nagyrészt e környéken volt összegyűlve. Albrecht főherceg itt tartózkodott s innen járt át Ischlbe. Edelsheim-Gyulayné asszony a Hotel Belvue-ben üdült. Egymást érte a sok hír a különben csendes ischli udvarból. Míg végre egy délelőtt megtudta a bárónő a penzionálást s rögtön útra kelvén, maga vitte meg a Hiób-hírt Budára.

Én akkor azt mondtam a meglepő eseményre:

- Le hagyom a nyakamat vágni, hogyha ez igaz.

És ha az efféle dologban szaván fognák az embert, négy nap múlva már nyak nélkül mentem volna át Hallstadtba, mert ötödnapra megjelent a lapokban a legfelsőbb kézirat.

Gmunden fölséges hely s megvallom, szerettem volna ott időzni tovább is, de ez időben, fájdalom, minden ott tartózkodó emberről azt hitték, hogy Bayreuthba, az előadásokra van erre átutazóban.

S hogy én e gyanú alatt éljek - azt ki nem bírtam tovább négy napnál.

Átmentem tehát Hallstadtba. Útközben egy magyar tudóssal ösmerkedtem meg, aki, amikor elpanaszoltam, hogy mennyi pénzembe került az út, nevetve jegyzé meg.

- Az okos ember minden úton pénzt talál.

- No, én sokféle úton mentem, de pénzt egy helyütt sem találtam.

- Hüm, mert ön naiv ahhoz. Lássa én még minden utamat megfizettettem.

- Mert ön bizonyosan hivatalból utazik.

- Nem én.

- Akkor érthetetlen előttem.

- A nemzet visszatéríti költségeimet.

- A nemzet?

- Nos igen. Mire való egyébre a nemzet? Ez a legnagyobb balek, uram.

- Még kevésbé értem önt.

- Lássa, fiatal barátom, én minden ilyen úton találok néhány ócska tárgyat, amit megveszek egypár márkáért s aztán ezerekért sózom el otthon. Az egyiket a múzeumnak, a másikat a képtárnak és ennek vagy amannak a gyűjteménynek. Harmadéve egy Murillo-képet vettem meg Hollandban, negyedéve egy római vázát. Hüm... érteni kell a csíziót, fiatal barátom.

- Igen, ha olyan tárgyra akad az ember!

Gúnyosan ütött hátba a nagy széles tenyerével.

- Akad? Dehogy akad. A pokolba akad. Vannak is olyan tárgyak! Azt hiszi ön, hogy Murillo mindennap festett egy képet, hogy minden turistának legyen mit megtalálni? S hogy a rómaiak minden vasúti állomáson ott felejtettek egy vázát a mi számunkra? A római vázák nagy részét már a római szobaleányok törték össze takarítgatás közben.

Ennek a diskurzusnak volt rám annyi hatása, hogy mikor Hallstadtban kiszálltam egy órára, minden régi dolgot figyelmesen néztem meg.

A templom mellett egy igénytelen parasztház áll e felirattal:

Köszöni, uram, Hans neked
Hogy a szomszédod ő lehet.

(Hans ugyanis az istennel tréfálgat e versben, ami mégis szertelen vakmerőség egy osztráktól.)

Amint tovább nézem a csinos kis házikót, hát látom, hogy az udvaron áll maga a gazda is, egy igénytelen órára éppen akkor igazítván a pondust.

Köszön az öreg és elkezdi a csónakjait kínálni, miközben észreveszem az egyszerű faórán az 1680-ik évszámot.

- Miféle óra ez? - kérdém.

- Ócska jószág - felelte az »isten szomszédja« s mutatja a belsejét. Az óragépezet, a kerekek, hengerek mind fából vannak.

- Jól jár?

- Nagyon jól jár.

- Furcsa egy óra.

- Még a nagyapám hozta valamikor Svájcból.

- Hogy adja ide?

- Mit ad érte az úr?

- Öt forintot.

- Tessék elvinni - szólt az isten szomszédja feltűnő örömmel.

Rögtön szereztem egy kis faládát, becsomagoltuk, kifizettem az öt forintot és elvitettem a vendéglőbe.

- Tudja mit - mondám a parasztnak a kapuból visszafordulva -, tizenöt forintot is megadtam volna érte.

Mire ő is kijött az utcára és utánam kiáltott:

- Tudja mit, egy forintért is od'adtam volna azt az órát.

Nem tudom, melyikünknek volt igaza.

Most már Pulszky Ferencre bízom a többit... aki hivatva van, hogy nehány ezer forintért megvegye a becses példányt a nemzet számára.

VI. Tizenkét pár papucs

Gmundent is, Ischlt is az osztrák arisztokrácia emelte virágzásra, de most elhagyta s gyorsan hanyatlik mind a kettő. Az esplanade se ott, se itt nem ér sokat. Úgy néz ki körülbelül, mint a mi korzónk - vasárnap. Az udvar, az igaz, Ischlben él, de egészen elkülönözve. A királyi nyaralót, mely egy elzárt park kellő közepén fekszik egy őserdőtül eltakarva, csak a madarak látják. Elég annyit mondanom, hogy az udvari pletykák a királyi nyaralóból Bécsen keresztül jutnak el az ischli esplanade-ra.

Azért hát hagyjuk ott az egész Salzkammergutot, melyet különben is mindenki ismer és nézzünk be egy kicsit Bajorországba.

Útközben ugyan kiszálltam két napra a szép Salzburgban is, hanem én jószívű ember vagyok és Salzburgot egészen elengedem az olvasónak.

Nem állunk meg, csak Prienben, mert itt fekszik II. Lajos tündér kastélyai közül az egyik, a legragyogóbb, a Herren-Kiemsee.

Ama kolosszális pazarlás, mellyel Bajor Lajos vadon-sziget közepén egy olyan paradicsomot elővarázsolt, le volt már írva szögrűl-végről a lapokban. Az arab mesékbe való dolog ez; Aladdin csodalámpájának személyzete építgetett ilyenforma kastélyokat. Az óriási három vízmedencéről, annak aranyozott szoboralakjairól, a termek drága falfestményeiről, gobelinjeiről, az aranyos kapukról, a drágaköves padozatról, a lépcsőház tündéri pávájáról már jelentek meg leírások. Csillogó tollak próbálkoztak hasztalan visszaadni a kápráztató fényt, melynek láttára megdermed az emberben a vér és felkiált:

- Őrült volt! Csak egy őrült vesztegethetett el annyit!

Hanem van valami, ami sokkal fontosabb ezeknél s amit még senki se írt le e kastélyban. Amit még egy látogató sem látott meg, pedig mindenkinek ott volt a lábán.

Ez tizenkét pár rongyos papucs.

Ezek a papucsok azt mondják:

- Nem igaz! Nem volt őrült Lajos király. Nagyon okos ember volt.

Hogy azonban az olvasó ne higgye, mesékkel akarom tartani, a megboszorkányozott bocskor mintájára, a megboszorkányozott papucsokról, nem csinálok titkot a dologból.

Mióta a kastélyt kinyitották, azóta özönlik a rengeteg turista Prienbe.

Százával érkeznek naponkint az ottani szűk fogadóba, melynek háta mögött azonban már két nagy hotel épül azóta. Esztendőre lesz ott még több is. Az egész vidék fölveszi magát, nekipezsdül, virágzó élet támad mindenfelé.

A kiemsei tó propellerje nem győzi szállítani a kastélynézőket a szigetre, ahol azoknak egész naphosszat várni kell illő sorrendben, mert csak tizenkét ember mehet be egyszerre.

Minthogy csak tizenkét pár papucs van a kastélyban, amelyet a lábukra húznak, hogy kárt ne tegyenek a drága padlón.

De ez is untig elegendő.

Amit Lajos király a kastélyra kiadott, azt abban a tizenkét pár papucsban négyszeresen visszahordják országának az idegenek.

Mégsem volt az egészen bolond ember!

VII. Ilinkei Keökényesy Istvány úr és az Izar melletti Athene

Annálék nem emlékeznek még olyan utasra; akinek Münchenbe érve, ne az legyen az első kíváncsisága, hogy milyen lehet egy szép asszony feje belülről.

(Az ördögbe is, ezt otthon se volna rossz megnézegetni.)

Ez a szép asszony Bavária, akinek a szobrára fölmenni, fejébe leülni és a fülein át az ujjat kidugni elengedhetetlen teendő.

Hanem aztán több szép asszonyt ezen kívül nem is igen lát az ember Münchenben.

Hacsak a szépség-galériát nem vesszük a királyi palotában.

Egy egész sereg ismerős piktornép rajzott bennünket körül, akik nagy lelkesedéssel mutogatták a sok néznivalót, a múzeumot, a különböző kotekákat, a szoboröntödét stb.

Biz az szép város, és bizonyosan elragadott volna bennünket, ha véletlenül nincs ott velünk Keökényesy István úr de Ilinke, nagykörösi gyerek, aki az egész világot olyan szemmel nézi, mintha Kecskemét lenne - és ugyancsak cáfolgatta a lelkesedő piktorokat.

Maga az a szépség-galéria pedig igen jó ötlet volt a királyoktól. Lefesteni s egy helyre gyűjteni a kontinens legszebb hölgyeit... Képzelem jó hasznát vehették ennek a fényes gondolatnak a királyok. Mert melyik nő ne vágyakozott volna ide, akár bíborban járt, akár csak karton szoknyában, s melyik ne tett volna meg egyet-mást, hogy bejusson ebbe a halhatatlan csarnokba, ahol a királyi hercegnőt tarkán váltja fel a liliomarcú színésznő, s a büszke, sastekintetű grófnő után ott következik a szendeszemű nürnbergi suszterleány.

Hanem hát Keökényesy Pista erre is csak annyit mondott:

- Az ördög győzné odahaza festékkel, meg fallal, ha a magyar király minden szép leányt lepingáltatna.

Akkor aztán nyakunkba vettük a várost és megnézegettük a nyilvános szobrokat.

- Lássák - mondák oktatólag a piktorok -, mire viszi egy nemzet, ha iparkodik.

- Miféle nemzet? - vágott közbe Keökényesy barátunk gúnyosan. - Nem csinált itt a nemzet egy hajítófát sem. Mutassanak itt valamit, amit a nemzet csinált. És mutassanak önök nekem Magyarországon valamit, amit nem a nemzet csinált.

A piktorok természetesen nem tudtak ilyet mutatni; hanem én magam a kormánypárti hajlamaim mellett nem állhattam meg szó nélkül ezt az igazságtalan vádat a hatalom ellenében.

- Hát a citadellát a Gellérthegyen? Hát a Hentzi-szobrot a Szent-György terén? Azt már csak nem mi csináltuk, kedves Keökényesy úr.

Mosolyogva adta meg magát, de csakhamar ismét fölingerlé az egyik piktor egy csalánhegyű megjegyzésével.

- Hja - sóhajtott fel a piktor -, mikor lesz Pestnek annyi szobra! Nemzedékek műve az.

- Úgy? - mondá sértődve. - Aztán mibe kerül egy ilyen monumentum?

- Három- vagy négyszázezer forintba.

- Lássák önök - szólt most lassított kevély hangon Keökényesy -, az idén a mi kormányunk huszonegy millióval költött többet a praeliminált összegnél; úgy utólagosan jelentették be, hogy még ez az aprópénz is elfogyott.

- Hát aztán? Mit tartozik ez ide?

- Mit tartozik? Ha Tisza Kálmán csak egy évben nem engedi túlköltekezni a társait (mert nekünk nyolc emberünk van arra, aki mindig azon töri a fejét, hogy mit kellene csináltatni, mire kellene még költeni), hát azon a huszonegy millión körülbelül ötven szobrot öntethetett volna az idén s mindjárt több szobrunk lenne, mint az uraknak.

A piktorokban forrt a méreg s mikor délután bejártuk a két óriási képtárt, újra előhozakodtak a bajor virtusokkal: