AMTAK E-KÖNYVEK

Mikszáth Kálmán

Magyarország lovagvárai regékben

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-51-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

MAGYARORSZÁG LOVAGVÁRAI REGÉKBEN

1889

Tartalom

MAGYARORSZÁG LOVAGVÁRAI REGÉKBEN

1889

»CASTRUM LÉTA«

KOSZTOLÁN

- Swehla vezér bűnhődése -

VENETURNÉ VÁRA

- A cinkotai kántor konkurrense -

MESÉS VÁRAK

A MARKOMANNOK VÁRA

KAPIVÁR

ÉRSEKÚJVÁR

SÁROSPATAK

»Erdély vizikátora«

A SZEGEDI VÁR

KIRÁLYOK VÁRA

(Visegrád)

A VÁRAK KIRÁLYA

A CSÁK FÉSZKE

(Trencsén)

BECKÓ VAGY BOLONDÓC

(Beckó vára)

CSÓKAKŐ

(Kata és Éva)

FOGARAS

DRÉGELY

GÚNYVÁR

SÓVÁR

»CASTRUM LÉTA«

Régi okmányokban »Castrum Léta« néven fordul elő, de közönségesen »Ghéczy vár«-nak nevezik a Ghéczy-nemzetség után. Övé volt a vár hosszú századokon keresztül.

A vár urairól sok tarka-barka történet maradt fel.

Az egyik Ghéczy olyan kevély volt és olyan gazdag, hogy nem tudott az aranyaival mit csinálni; elhatározta, hogy egy arany bikát fog öntetni. Meghozatta a művészeket, s azok megöntötték az óriási bikát. Ghéczy (akit régi iratok imitt-amott »Ghiczy«-nek is neveznek) a vár közepére állíttatta. A művészek most már a fizetséget várták, de a várúr így szólt:

- A bika megvan, de mozdulatlan, nem kér enni, nem iszik. Öntsetek hát belé lelket, ha tudtok, ha pedig nem tudtok, akkor én kergetem ki a tiéteket belőletek.

A művészek persze, hogy nem tudták elevenné tenni az aranybikát, amin roppant dühbe jött a nagy úr.

- Még három napot adok s ha addig a bika meg nem mozdul, negyednapra hajnalban mindnyájatokat lenyakaztatlak.

Amit ígért, meg is tartotta volna nyilván, de az Isten eközben megharaguvék, amiért halandó ember az ő dolgába akar elegyedni, s erős földrengés támadt a harmadik napon, mely megrázta a vár szilárd falait, és az aranybika is megmozdult - mert elsüllyedt nyomtalanul.

Babonás oláhok, akik a környéket lakják, valahányszor az ekevas alatt megcsördül valami, ma is az aranybikára gondolnak.

Pajzánabb dolgot követett el egy másik Ghéczy, aki fiatal ember volt és sokat járt be Kolozsvárra a szép hóka paripáján, melyet a vár alatt folyó Jára vizében megitatott.

Egy ízben, amint Kolozsvárott van, egy kis ház ablaka előtt csinos nőt pillantott meg, amint éppen sepregetett. Egy odavaló vargának a felesége volt. Ghéczy rámosolygott, az asszony visszamosolygott.

- Ej, galambom - mondá -, Ghéczy várában nem kellene seperni.

Az asszony maga sem rajongott valami nagyon a seprésért, s szóból szó lett s azzal végződék, hogy mire a varga hazajött, az asszonynak hűlt helye volt.

Nosza, dühös lett a mester, fölkap mindenféle gyilkos szerszámokat egy szekérre s megyen a legényeivel megostromolni Léta várát az asszonyért.

Két napig dörömbölt a varga a vár erős kapuján, míg végre megjelent a várúr nagy nevetve.

- No, mi kell neked, derék, becsületes varga?

- A feleségem.

- Ugyan mit csinálnál vele, hisz a szíve ide köti.

- Azért majd csak hazaviszem én őt a két fülénél fogva - szólt a mester toporzékolva dühében.

- No, hát ott a két füle - szakítá végét a veszekedésnek Ghéczy, kétfelé mutatva a két kezével, ahol két község feküdt - vigyed, a tied.

Azzal becsapta a mester előtt az ajtót és intézkedett, hogy a két kis község, melyet ma is Alsó- és Felső-Fülének neveznek, a vargának átadassék.

A varga halála után a két Füle község Kolozsvár városára szállott. Idő múltán a két Fülétől elszakadt egy kis rész, melyet Kolozsvár elnevezett Asszonyfalvának, mert asszony útján jutott birtokába. E községeknek ma is Kolozsvár a földesura.

KOSZTOLÁN

- Swehla vezér bűnhődése -

Nyitra megyében annyi a vár, hogy még ma is hemzsegnek ott a várurak. Persze a hadikürt nem harsog ki a várudvarról, kobzos nem pengeti lantját a vár azon ablaka alatt, amelyikben muskátlis virágcserepek vannak, sisakos lovag nem kérezkedik be a felvonó hídnál. - A nagy oligarchák kihaltak, a váracsok részint épségben, részint romokban, részben szegény emberek kezeire jutottak, s innen a gúnyos röpkemondat a nyitrai várurakra, melyben a rossz magyarság is benne van: »Várban lakok, bocskorban járok.«

A szőke Vág folyam csupa várak közt jár.

Nem is csoda ez: mert egyik megyében sem volt annyi várnak alkalmas hely, mint Nyitrában. Már a bejövő magyarok is sok castrumot találtak itt, Galgócot, Nyitrát például még a tót hercegek építették. Ez még olcsón jutott a magyarok kezére, ha igaz az a »piros kantár, fehér ló« dolog.

A várépítéshez a királytól kellett engedélyt kérni. Ő jelölte ki a helyet is. S ez már bizonyos sablonra ment: »Menj Nyitra megyébe és ott építs!« Százával vannak ott a várfundusok. Égnek meredező sziklák, teke-alakú hegycsúcsok, regényes völgynyílások. A főuraknak még a saját birtokukon sem volt szabad várat építeni; mindig a király adta az engedélyt és a helyet is.

Minden vár két részből állott: a külső és belső várból. A külső vár volt a terjedelmesebb, itt voltak az őrség és más várnép lakházai, az istállók, a gazdasági épületek és a kert. Itt szokták tartani a hadgyakorlatokat és tornaünnepélyeket. Az egészet bástya köríté, néha mély árok és magas földsánc is.

A külső várnak mintegy a szíve volt a belső vár, megint bástyákkal erősítve. Mintha egy nagy karikagyűrűbe egy kisebb volna betéve. Itt állt az őrtorony (a várnép végső menhelye), a várúr lakása, itt volt a kút (víztartó medence).

A külső és belső vár közt vonóhídon közlekedtek. A várúr és családja a főtéren álló lakházat foglalta el; itt volt a lovagterem, a kápolna, a vendégszobák, valamint a fegyvertár; alul a börtönök húzódtak, nyirkos, borzasztó lyukak. A legtöbb várban alagút is volt, melynek titkát csak a várurak bírták, s mely messze, néha mérföldnyi távolságokban vezetett ki lakatlan rengeteg közepén.

Az őrtoronyban egész nap ott guggolt a toronyőr (rendesen a legjobb szemű fickó a várnépből), kémlelve, ügyelve a környéken történő mozzanatokra, s a várurat mindenről tudósítva előre megállapított jeladással, tárogatóval vagy kürttel.

Jó Nyitra megyében még a hegyek se voltak elegendők, a Vágvölgy közepére, termékeny lapályra is jutott egy vár: Kosztolán. - Királyi várerősség volt hajdanában, s talán emlékezetes története se lenne, mint annyi másnak, ha véletlenül belé nem botlik Swehla vezér.

Swehla vezér cseh volt és a Mátyás király seregében szolgált cseh csapatjával jó zsoldért. De a barátság csak addig tartott, míg Mátyás a horvátok ellen nem indult.

Swehla vezér ekkor így szólott:

- A csehek és a horvátok majdnem egy nyelvet beszélnek, egy vérből valók. Vér a vére ellen nem harcolhat. Eressz engem haza, fölséges királyom!

A király a fejét csóválta: »Ritkaság a csehben ilyen becsületes ember!« majd hangosan mondá:

- Hát eredj, nem bánom. A kedvetlenül kihúzott kardnak, jól tudom, úgyis tompa az éle.

Ellátta költséggel, s a cseh hazaindult. Amint ment, mendegélt danoló csapatjával Morvaország felé, egyszerre eléjük tárult a reggeli szende napfénytől bearanyozva, a gyönyörű völgy Kosztolán festői várával.

- Ez a paradicsom! - lelkesedének a csehek.

- Itt volna jó lakni... Vajat enni, olvasztott zsírt inni (mert ez a jólét non plus ultrája a cseheknél).

- Hm - mormogta Swehla vezér -, van egy jó eszmém, de egy kicsit vakmerő.

Éppen arra ment egy cigányasszony. A vezér rákiáltott:

- Hej, vén szipirtyó, erre, erre! Tudsz-e jósolni?

- Tudok, uram.

- Miből? Égi jelekből? Az nem ér semmit. Az égnek nem hiszek, az messze van s csalárd.

- Én a tenyeredből jósolok.

- A tenyér? Az más. Az az enyim. Abban megbízom. Az nem csal meg. Nesze, fogjad s jól nézd meg, mi áll rajta.

A cigányasszony figyelmesen forgatta, nézegette a kéztő-erek kusza útját.

- Mondd meg, sikerül-e az a vállalatom, amire most gondolok?

- Sikerül.

- Vesztek-e csatát?

- Halálod után győzetel le.

- Viszem-e sokra életemben?

- Magas állásban fogsz meghalni.

Ezzel a jóslattal körülbelül meg volt elégedve Swehla vezér és a csapatjához fordult:

- Hát tudjátok-e, mit gondoltam? Itt van ez a tündér vidék, amire azt mondtátok, hogy »de jó volna itt lakni!« hát lakjunk itt. Búza, fa, széna, víz van itt bőven s azonfelül annyi szép asszony, hogy Prágában sem több. Amott áll a vár, a királyé. Csinos fészek! Nehezebb volt építeni, mint beleköltözni. A király most el van foglalva a horvátok ellen; vagy visszatér, vagy otthagyja a fogát. De akármi essék, ezt a várat most gyerekjáték lenne elfoglalni. Van is benne őrség, meg nincs is.

- Foglaljuk el! - rivalgták a hosszú cseh legények.

Így foglalták el Swehláék Kosztolánt csekély ellenállás után. Swehla egészen otthon érezte ott magát, megerősítette, javíttatta, mintha örökre az övé lett volna, s mintha örökre benne akarna lakni.

Kiüzent Morvaországba, ahol akkor a »cseh testvérek«-nek nevezett vallásos párt fegyveresei feküdtek munka nélkül: hogy jöjjenek be, lesz itt elég zsákmány és hadikaland.

Be is jöttek mintegy kétezeren, s Swehla valóságos kiskirály szerepét játszta velök, pusztítván a vidéket egész Pozsonyig.

Még akkor nem volt távirdadrót, sok idő beletelt, míg a király a dolgot megtudta, s még több, míg az általa küldött sereg Kosztolánhoz érkezett, hogy a várat visszafoglalja.

Magyar Balázs uram vezette a sereget, aki nagy ellensége volt a cseh rablóknak. Alvezérei faltörő kosokkal rendes ostromot akartak, Magyar Balázs tagadólag rázta a fejét:

- A csehnek a legérzékenyebb része a gyomra. Éhséggel akarom őket elpusztítani.

S körülvévén a várat, csupán arra szorítkozott, hogy eleséget nem engedett bevinni.

- Nekünk jó dolgunk van idekünn. Ráérünk jóllakva bevárni, míg ők kiéheznek.