Vanessa Carnevale

Egy nyár Firenzében

A mű eredeti címe:

The Florentine Bridge

Harlequin Books, Australia

Copyright © Vanessa Carnevale, 2016

Fordította: Pavlov Anna

Lektorálta: Kovács Teréz Orsolya

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

Hungarian translation © Pavlov Anna, 2021

Vanessa Carnevale

Egy nyár Firenzében

Első fejezet

Bőröndkerekek karistolják a fényesre vakszolt padlót, én meg csak ülök magam elé meredve, ölemben ceruzaforgács-kupac, amely összegyűrt papírlapok tengerében fuldoklik. Ennyi elrontott skicc után vajon képes leszek még valaha rajzolni?

Hogy ihletet merítsek, próbálok mindazokra a dolgokra fókuszálni, amelyekre gondolnom kellene, hiszen úton vagyok Olaszországba. Az érett paradicsom ízére, a zsúfolt piazzákra és az utcai festőművészekre. A múzeumokra, a kifakult freskókra, a helyreállításért esdeklő, omladozó házfalakra és a frissen főzött eszpresszó megnyugtató illatára. Arra gondolok, miként tudnám mindezt lefordítani a festészet nyelvére, de semmi nem jut az eszembe. Vagy legalábbis nem úgy, ahogy jónak látnám.

Összeszorul a gyomrom. Kitörik a ceruzahegy. Aztán hallom a nevem a hangosbemondóban.

– Megkérjük kedves utasunkat, Mia Morettit, legyen szíves, fáradjon a huszonhatos kapuhoz!

Ha volt is bárminemű kétségem az utazást illetően, most szertefoszlik. A fogam közé veszem a ceruzát, vállamra kapom a hátizsákom, és a hónom alá szorítom a vázlatfüzetem. Egy rövid időre megállok az indulásokat jelző tábla előtt, felnézek a villogó betűkre és számokra, és emlékeztetem magam, hogy Olaszországban az élet minden bizonnyal édesebb.

Alig kapok levegőt, ahogy rohanva odaérek a beszállókapuhoz. – Ugye nem késtem el? – nyújtom a légiutas-kísérő felé a beszállókártyámat.

Skarlátvörös ajka halvány mosolyra húzódik, miközben a leolvasóhoz tartja engedélyemet a szabadságba. – Még épp időben érkezett. Kellemes repülést kívánok, Moretti kisasszony!

Egy japán üzletember és egy nyughatatlan kisgyerekkel utazó anyuka közé szorulva elolvasok hetven oldalt a Toszkánáról szóló útikönyvemből, rengeteg oldalt az angol-olasz szótárból és néhány fejezetet egy önsegélyező könyvből, amely szerint a boldogságot leginkább a hála gyakorlásával lehet elérni. Végül bedugom a könyveket az előttem levő zsebbe, és alszom.

Amikor felébredek, a nyughatatlan kislány ül mellettem. A vázlatfüzetem felé nyúl, rám néz és mosolyog. Odaadom neki a ceruzámat.

– Ne haragudjon – szabadkozik az anyukája, és próbálja visszaszerezni a vázlatfüzetet a kislány szorításából.

– Semmi gond – válaszolok. – Tényleg, nem baj. – Lehajtom a kislánynak az asztalt, és nézem, ahogy rajzol: nincsenek benne gátlások, nem érdekli, ki mit mond a rajzára, nem fél attól, amit majd meglát a papírlapon.

Valaha nem kellett semmi erőfeszítés ahhoz, hogy életet varázsoljak egy papírlapra. Csak becsuktam az egyik szememet, nyitottá váltam a körülöttem lévő világra, és kiragadtam az időből egy apró pillanatot: egy örömmegnyilvánulást, a sütőtök- és bíborszínű levélszőnyeget a majdnem csupasz tölgyfa alatt, az esőre szomjúhozó, kiszáradt és megrepedt földet. Ezelőtt képes voltam erre.

– Most te jössz! – mondja a kislány, miközben lengeti előttem a tompa ceruzát. Alig maradt tiszta lap a vázlatfüzetben. Fogom a ceruzát, és egy szánalmas vázlatot vetek papírra: egy kislány ül egy bőröndön, könyöke a térdén, arcát a tenyerébe temeti. A fény foltokban próbál áttörni az ösvényt övező, túl magasra nőtt fák lombján, ahol a kislány ül.

– Szomorúnak látszik – néz fel rám a kislány, és arra vár, magyarázzam meg a rajzomat.

– Keresi a fényt – mondom neki.

A kislány összeráncolja a szemöldökét, és kuncog. Visszamosolygok rá. Tizenkét órával később landolunk Rómában.

Miután a barátságtalan határőr lepecsételi az útlevelemet, sikerül elcsípnem egy vonatot, amely először a Terminibe, onnan pedig Firenzébe tart. A firenzei állomáson végiggurítom a bőröndömet a platformon, és beállok a taxira váró sorba. Bár fejből is tudom a címet, annyiszor megnéztem már, mégis előhúzom a farmerom hátsó zsebéből a gyűrött papírfecnit.

– Via Monteluna tizennégy, Impruneta – mondom a taxisnak. – Tudja, hol van?

– Persze. – Ledobja a cigicsikket a földre, és tvisztelő lábmozdulattal eltapossa.

– Először van Olaszországban? – kérdezi erős olasz akcentussal, miközben betuszkolja a bőröndömet a csomagtartóba. Sortot és bőrszandált visel, kreol a bőre, sötétbarna a bajsza. Biztosan Mario vagy Giovanni vagy akár Giuseppe a neve.

– Ahha, miért, látszik? – kérdezem. Kibámulok az ablakon, próbálom magamba szívni a kinti világ minden apró részletét. Még a kocsiba ivódott áporodott cigarettaszag sem zavar ebben a pillanatban.

Előveszem a telefonom, és küldök egy rövid sms-t anyunak és apunak: már biztos szétizgulták magukat. Megérkeztem. Épségben, egészségben. Fél perc sem telik el, és a telefonomra üzenetek és kérdések áradata érkezik. Mielőtt kikapcsolnám a telefont, röviden válaszolok: Jól vagyok, ne aggódjatok. Majd hívlak titeket, amint lesz itteni SIM-kártyám.

A taxisofőr, akiről időközben kiderül, hogy Salvatore, bekapcsolja a rádiót. Dean Martin énekli az Arrivederci Romát. Értem a dalszöveget, de az élő olasz beszéddel továbbra is gondjaim vannak. Az A1 autópályáról kihajtunk Firenze Impruneta irányában, és már látom is annak a városnak a tábláját, amelyet otthonomnak fogok nevezni mindaddig, amíg rá nem találok önmagamra.

Robogók kanyarognak az autók között, lopakodva, de precízen. Nyugtalanító, ugyanakkor lenyűgöző ez a rendezett káosz az olasz utakon.

– Nézze csak, signorina! Az ott jobbra fenn Impruneta – mutatja Salvatore.

Középre csúszok a hátsó ülésen, hogy jobban lássam a Toszkána szimbólumaiként ismert ciprusokat, amelyek szépen sorakoznak a dimbes-dombos tájon. Elhaladunk a terrakottaműhely mellett. A falán egy régi tábla: Mariucci Terrecotte. A Firenzétől félórányi kocsiútra lévő Impruneta hegyi kisváros, és semmi másról nem nevezetes, csak arról, hogy itt készítik az országban a legjobb terrakottát. Szenvedélyesen érdekel mindenféle művészet, de bevallom, az agyagosmesterség egyáltalán nem, még akkor sem, ha garantáltan nem reped meg nulla fok alatt.

Salvatore visszavesz a sebességből, amint egy szűk egyirányú utcán megyünk keresztül. Az erkélyeken mindenféle színű virágok kavalkádja. Asszonyok kiteregetik a ruhákat, hogy megszáradjanak a délelőtti júniusi napon, és önkéntelenül is elmosolyodom, amikor látom, hogy a víz lecsöpög egy gyanútlan járókelőre. A férfi felnéz és hevesen gesztikulálva kiabál valamit az asszonynak, aki csípőre tett kézzel ugyanolyan hevesen védekezik odafentről az erkélyről. Aztán hirtelen feldühödik, megragadja az alumínium locsolókannát, és lezúdítja annak tartalmát a férfi fejére.

Amikor kiérünk a főtérre, meglátok egy idős házaspárt, amint felfele kaptatnak a meredek emelkedőn. Óvatosan, komótosan lépkednek. A bácsi egy vekni kenyeret visz az egyik kezében, a néni belekarol a másik karjába. Ha a bácsi netalántán elesne, magával rántaná a nénit is. Sóhajtok egy nagyot, majd hátradőlök a bőr üléshuzatra. A bácsi kockás inget és nadrágtartót visel, a néni laza virágmintás ruhát és egy selyemsálat a nyaka körül. Vajon miért kellett így kiöltözni, amikor csak egy vekni kenyérért ruccantak ki a helyi pékségbe, a panificióba?

Persze, hogy tudom a választ. Azért, mert ez Olaszország. A stílus hazája.

Salvatore lassít, majd befordul jobbra egy kövezetlen utcába. Letekeri nekem az ablakot. Alig tudom leplezni az izgatottságomat. – Tényleg itt vagyunk? – Közelebb csúszok az ablakhoz.

– Itt, itt, signorina – néz rám Salvatore a visszapillantó tükörből.

A földút egy halványsárgára vakolt villához vezet. A ház északi falát borostyán futja be. Az emeleti zöld zsalugáteres ablakban észreveszek valakit. Majd egy nő lép ki az erkélyre, és integet az autó felé. Ez nem lehet más, mint Stella, az új lakótársam. Piros ruhájában, a nyaka köré tekert fehér sáljával kifogástalanul néz ki.

– Benvenuta! Üdv Firenzében, Mia! – kiabálja, amint a taxi leparkol.

Stella eltűnik a házban, én pedig kikászálódom a kocsiból. Egy perc múlva kirohan a bejárati faajtón, és szorosan magához ölel. Ezután hátralép, és cuppanós puszit nyom mindkét orcámra. Fogalmam sincs, merre mozduljak. Balra, jobbra vagy maradjak, ahol vagyok? Azonban biztos vagyok benne, hogy senki se vette észre az ügyetlenkedésemet. Kifizetem Salvatorét, Stella megköszöni neki, aztán segít felgurítani a bőröndömet az új otthonomhoz.

– Ennyi az összes cuccod? – kérdezi.

– Ennyi – felelem.

Csak ennyi. Én, a bőröndöm, 2018 euró és a csomó láthatatlan málha.

– Üdv a Belladonna villában! – mondja Stella, és int, hogy lépjek be az íves bejáraton.

A vállamból eltűnik a feszültség, amint átlépem új otthonom küszöbét. Stella meleg fogadtatásának köszönhetően nyomban megnyugszom. Amint átvezet a villa földszintjén, csendesen hálát mondok magamnak, hogy új lakótársam kicsit sem tűnik lököttnek. Csak online kommunikáltunk, ezért meglepetés is érhetett volna. Próbálok megismerkedni a villa rusztikus építészetével. A tágas nappalit, amely egy tekintélyes külső loggiára nyílik, elárasztja a természetes fény. A loggia kétszárnyú ajtaja mindkét oldalánál egy-egy citromfa áll cserépben, és ha itt kinéz az ember, egy takaros kis olajfaligetet lát hullámzó dombokkal a háttérben. Stella megmutatja a mosókonyhát, a fő fürdőszobát és a konyhát, aztán továbbhalad a folyosón.

– Jössz? – pillant vissza rám.

– Igen, persze – felelem. – Csak próbálom felfogni ezt az egészet. És ez eredeti? – A lélegzetem is eláll, amikor észreveszem, hogy a mennyezet felét freskómaradványok borítják.

Stella furcsán néz rám, és megvonja a vállát. – Ja, hogy a plafon? Azt hiszem, tizenhetedik század.

Stella arcvonásai teljességgel lenyűgöznek. Az arcát számtalan szeplő borítja, és olyan zöld a szeme, amilyen zöldet még talán életemben nem láttam. Vállig érő vörösesbarna hullámos haja sem mondható tipikusan olasznak. Pirosra rúzsozott ajkával filmszínésznőre emlékeztet az 1960-as évekből. Mindössze három évvel idősebb nálam, de olyan magabiztosságot sugároz, amilyenről én csak álmodozni merek. Velem ellentétben Stellának nem volt választása Firenzét illetően. A szülei valósággal erővel küldték ide, hogy megtanuljon olaszul, amikor fiatalabb volt. Majd szülei nagy bánatára Stellának annyira megtetszett az itteni élet, hogy úgy döntött, marad, és amennyire tudom, a közeljövőben esze ágában sincs visszamenni New Yorkba.

– Ez a szobád, Mia – nyit ki egy ajtót, amely mögött egy tágas hálószoba rejtőzött az összes toszkán bájával együtt: fahéjszínű falak, terrakotta padlólap és fagerendás mennyezet. – Remélem, tetszeni fog neked.

– Gyönyörű! – pillantok körbe a szobában. Az egyik sarokban kicsi íróasztal egy apró lámpával a tetején, meg egy rozoga faszék. Nem tudom levenni a szemem az aranykeretbe foglalt három olajfestményről. Az első egy gyönyörű fiatal nőt ábrázol egy napraforgómező közepén, a másodikon egy szerelmespár gurul lefele a dombról egy régi biciklin, a lány haját fújja a szél, a harmadikon ugyanez a pár egymásba karolva üldögél egy kerti hintán.

– Pakolj ki, szusszanj egy kicsit, aztán megmutatom a felső szintet. Addig én megyek, és nekiállok az ebédnek.

Az ajtó kattanva becsukódik mögötte. Legszívesebben ráugranék a franciaágyra és sikoltoznék örömömben, de visszafogom magam, nehogy Stella hülyének nézzen. Bár nem hinném, hogy különösebben törődne vele.

– Remélem, éhes vagy, mert tudod, mit főzök? Pasta all’ arrabbiatát! – kiabál ki Stella a folyosó végéből, a konyhából.

– Tökéletes – motyogom az orrom alatt, és kinyitom a spalettákat. A hálószobám ablaka a kertre néz, azon túl pedig pazar kilátás nyílik Impruneta központjára, amely máris csalogat, hogy fedezzem fel. Lenyűgöz, hogy Olaszországban minden a városközponthoz tartozik, bármennyire kicsi legyen is az. Megcsodálom a régi hintát a kertben: a tölgyfa ágán két vastag kötelet vetettek át, az ülőke napszítta, esőáztatta fadeszka, a málladozó festékből ítélve valaha mentazöld színű lehetett. Ez a hinta szerepel az olajfestményen is.

Ellépek az ablaktól, és kipattintom a bőröndöm zárját. A tartalmát kiszórom az ágyra, de úgy döntök, későbbre halasztom a berendezkedést. Inkább visszamegyek a nyitott ablakhoz, és hagyom, hogy a pezsdítő szellő a lelkembe hatoljon, akár órákra is. Úgy érzem, megérkeztem valahova, ahová meg kellett érkeznem.

Sőt, valójában tudom, hogy megérkeztem.

Második fejezet

Nehezen, de elszakadok a halószoba ablakától. Kibányászom a bőröndömből a neszesszeremet, és elindulok zuhanyozni. Hallom, ahogy Stella énekelget a konyhában, miközben főzi az ebédet. A levegőben töltött több mint húsz óra után jólesik a forró zuhany. Magamra kapok valamit, amit az ágyra kiszórt ruhakupac tetején találok, aztán óvatosan megszárítom a hajam, gondosan ügyelve arra, nehogy kárt tegyek a hajhosszabbítás eredményeképpen nyert tincseimben, amelyek a kemoterápia utáni lassan-de-alakuló új kinézetemet hivatottak biztosítani. Vajon el tudok majd vegyülni itt, Firenzében, ha majd sikerült leküzdenem az akcentusomat, és változtatok az öltözködési stílusomon? Végül is: csokoládébarna szememmel és gesztenyebarna hajammal máris szinte olasznak nézek ki, bár fehér bőrömnek szüksége lesz némi napsugárra. Túl sok hónapot töltöttem négy fal közé zárva, ami egyáltalán nem tett jót az arcszínemnek: sápadt bézs árnyalatú lett. Túl sok hónap telt el azzal, hogy próbáltam túlélni, aztán megtanulni újra élni.

A téglával szegélyezett íves bejárat a rusztikus konyhába vezet, ahol Stella már vár rám. Szószt keverget egy lábosban, mennyei az illata.

– Gyere, megmutatom a felső szintet – mondja Stella. A szószt otthagyja a tűzhelyen, rotyogjon csak tovább. A kanyargós lépcső egy levegős nappaliba vezet fel. Falait halványsárgára festették, olyan színűek, mint a semolina liszt, és van egy bájos téglakandalló is meg egy bíbor ülőgarnitúra. Az ott az ő hálószobája, mutatja Stella, az ott egy vendéghálószoba, majd könyökével kinyit egy ajtót. Egy nagy szoba tárul a szemem elé, amelyet kétségkívül műteremnek használtak. Az ablakpárkányon rengeteg ecset sorakozik befőttesüvegekben, és aranyló napsugarak próbálnak utat törni maguknak a spaletták résein keresztül. Botladozva átgázolok a pókhálókon, és letörlök egy tenyérnyi területet az ablakon, hogy kilássak.

– Kié volt ez a ház? – kérdezem. A ciprus ágain keresztül részben látom a városközpontot.

– A nagybátyámé. Most is az ő tulajdona. Valamikor itt laktak Zia Ameliával, a nagynénémmel. De ő három éve meghalt. A nagybátyám nagyon odavolt a halála után, és a temetést követő napon el is költözött. Azóta üresen állt. Én meg egy hónappal azelőtt költöztem ide, mielőtt megbeszéltük volna, hogy jössz. Ezért kerestem lakótársat – magyarázza.

Meglátom a fa festőállványt, rajta összefestékezett lapok. A festék valaha fehér lehetett, de mára megsárgult. – Festőművész volt?

– Nem csak volt, most is az, bár nem festett azóta, hogy a nagynéném beteg lett.

A zsúfolt műteremben nagyon meleg van, mégis Stella szavaitól feláll az alkaromon a szőr, és egész testemen végigfut a hideg. Ekkor kapcsolok: a szerelmespár az olajfestményeken azonos a házban egykor élő szerelmespárral.

– Említetted, hogy visszautasítottál egy lehetőséget a művészeti akadémián – mondja Stella.

– Hát az van, hogy… Igazából csak halasztok – feleltem, és kétségbeesetten reménykedtem, hogy nem veszi észre a bizonytalanságot a hangomban.

– Használd csak nyugodtan a műtermet, amikor csak akarod.

– Köszi, majd talán élek a lehetőséggel.

Bárcsak elmondhatnám neki az igazságot!

Visszamegyünk a konyhába, és bevallom Stellának, hogy nem vagyok éhes, ő azonban ragaszkodik ahhoz, hogy együnk. – Mangiare! – vezényel erős akcentussal, és rám kacsint. – Olaszországban nincs olyan, hogy nem akarsz enni!

– Jól van, jól van – adom meg magam nevetve.

Stella kinn a kertben terít meg. Sárga kockás terítőt tesz az asztalra, és egy üveg vörösbort. Szemet gyönyörködtető ez a hasas borospalack, de vajon miért van körülötte raffiakosár? Stella négy terítéket rak le az asztalra, tehát feltehetően vendégeket várunk. Kissé kényelmetlenül érzem magam attól, mekkora feneket kerített Stella az ebédnek. Az asztalon máris ott a friss mozzarella sajt, a bazsalikomlevelekkel beterített és olívaolajjal lelocsolt paradicsomszeletek. Aztán egy tányéron zöld dinnye és nyers sonka, prosciutto, valamint két üveg ásványvíz, egy buborékos és egy natúr. A két ásványvizes palack között egy üres kosárka várja, hogy telerakják frissen sütött kenyérrel. A kezembe veszem az egyik zöld üveget. Ferrarelle. Aqua Naturale. Olaszország legrégebbi és legjobb ásványvize. Az olasztudásomból futja arra, hogy megértsem, mi van írva a címkére. Szóval a víznek számtalan csodás hatása van az egészségünkre. Felhúzom a szemöldököm, amikor azt olvasom, hogy a természetesen buborékos víz még az öregedést is képes lassítani. Azt hiszem, nincs bajom az öregedéssel, és boldogan öregszem meg, ha a rák nem akarja újból megtámadni a testemet.

– Elmegyek, veszek kenyeret és összeszedem Paolót – közli Stella, miközben berohan a házba a slusszkulcsért.

– Paolót?

– Mio ragazzo. A barátom – magyarázza. – Luca, az unokatestvére is befut nemsokára. Be tud jönni önállóan is. A házhoz tartozik, mint egy bútordarab.

– Rendben – bólintok, miközben próbálom leplezni a lelkesedés teljes hiányát. Olyan sok időt töltöttem egyedül az utóbbi időben, így nem érzem, hogy készen állnék idegenek társaságára.

– Ne aggódj, beszél angolul – mondja Stella. Talán érzékelte a tipródásomat.

Amíg várom a vendégeket, kényelmesem letelepszem a fahintán. Megmarkolom a vastag kötelet, és előrelendítem a lábam. Jóleső szabadságérzet árad szét az ereimben, ahogy lendületet nyerek minden egyes lábnyújtással. Nézem a felhőket, és a hintázástól a jól ismert meditatív állapotba kerülök.

Gondolatban végigveszem mindazokat a helyeket, ahová el akarok menni itt-tartózkodásom alatt: Róma, Siena, Pisa, San Gimignano, Velence. A hinta egyre lassabb, majd végül megáll. Egy hang szakítja félbe az elmélkedésemet. Tekintetem a kék égről a hang irányába fordul, pislognom kell, hogy visszanyerjem az éleslátásomat.

Biztos vagyok benne, hogy engem néz. A srácon farmer van, világoskék pólójának a gallérja felhajtva, de úgy, hogy az egyik oldalon a gallér kissé feljebb van, mint a másikon. Kócos sötétbarna hajára ráférne egy vágás. Zokni nincs rajta, mezítláb bújt a cipőbe, és nem látom, milyen színű a szeme, mert napszemüveg van rajta. Huszonvalahány éves lehet. Szemem végigsiklik frissen borotvált arcán, és amikor az állvonalához ér, a szívem egy ütemet kihagy. Ez a srác egyszerűen gyönyörű. Tekintetem lejjebb siklik, nézem tökéletes formájú bicepszét, aztán muszáj levennem róla a szemem. Lenézek elnyűtt farmeromra és kényelmesre taposott balerinacipőmre, és arra gondolok, miért nem vettem a fáradságot, és vasaltam ki valamelyik ruhámat. Miért nem tettem legalább egy kicsi erőfeszítést, hogy kinézzek valahogy? Annyira, de annyira… ausztrálnak nézek ki.

Felállok, és próbálom lesimítani összegyűrődött blúzomat. Még szerencse, hogy legalább lezuhanyoztam. Viszont a hajam laza lófarokban, és az arcomon nulla smink. Felemeli a napszemüvegét, és hunyorogva néz rám, talán, hogy jobban szemügyre vegye a lányt, aki idejött lakni egy időre. Az ausztrál lányt, akinek semmi érzéke nincs a divathoz.

– Buongiorno, signorina! – kiáltja oda nekem.

Válaszképpen sikerül visszaintegetnem, és mire odaérek hozzá, úgy tűnik, elment a hangom. Most akkor angolul beszéljek vele vagy próbálkozzak a gyenge lábakon álló olaszommal?

– Helló! Ciao! – Csak ennyit bírok kibökni.

Atyaisten! Megőrülök, mennyire jóképű!

– Ciao, sono Luca*. Luca Bonnici.

– Nagyon örülök, Mia vagyok.

Odalép hozzám. Valamivel magasabb nálam, és érzem parfümje illatát. Alig érezhető, de felismerem, már volt hozzá szerencsém a Myer kozmetikai részlegén. Tudom, hogy sose fogom elfelejteni a Gucci by Gucci pour homme illatát. Kinyújtja a kezét, és lehajol hozzám, hogy adjon két puszit. Teljesen megmagyarázhatatlan módon annyira ismerős az érintése.

– Üdv Firenzében, bella Mia – kacsint mosolyogva. Ha otthon, Ausztráliában bárki így rám kacsintana, nyomban sarkon fordulnék. Hopp! Azon morfondírozom, van-e barátnője, holott alig negyvenöt másodperce ismerjük egymást.

– Na és honnan érkeztél hozzánk, Mia? – kérdezi, enyhe amerikai akcentussal.

– Melbourne-ből – válaszolom, és próbálok ráparancsolni az arcomra, hogy ne piruljon el. – Ausztrália – teszem hozzá, ha esetleg nem tudná, hol van Melbourne.

– Akkor, ha jól sejtem, még nem találkoztunk – húzza össze a szemöldökét, mintha azon gondolkozna, igaz-e ez.

Megrázom a fejem.

– Meddig maradsz Olaszországban?

– Még nem tudom. Attól függ, mennyire fog tetszeni.

– Na és mik a terveid? – kérdezi, de ebben a pillanatban befut Stella Paolóval együtt. Megpróbálok láthatatlanná válni, ahogy lelkesen és szeretetteljesen üdvözlik egymást. Fogalmam sincs, hány éves lehet Paolo, talán harmincas éveinek közepén jár, de mákosodó fekete hajával jó pár évvel idősebbnek látszik Stellánál. Mindazonáltal már az első pillanatban látszik, hogy nagyon édes párt alkotnak.

– Luca, úgy látom, már megismerkedtetek Miával – bólint a srác irányába. – Paolo, ő Mia!

Paolo kezet nyújt felém. – Piacere**, Mia.

– Én is örvendek. – Kezet fogunk.

– Mia csak ma délelőtt érkezett – közli Stella. – És csak idefele vásárolt repjegyet. Ugye tudjuk, mit jelent ez? – böki oldalba Paolót.

Paolo vigyorog. – Mia, remélem, tudod, hogy a világ egyik legelbűvölőbb városába érkeztél. Egy hét se fog kelleni hozzá, és teljesen elrabolja a szívedet. Kérdezd csak meg Stellát. – Ezzel kedvesen megcsipkedi Stella arcát.

– Igaza van. Toszkána örökre rabul ejti szívednek egy részét. Csak várj és láss – helyesel Stella.

Odapillantok a Fekete Hajú, Jóképű Srácra, aki a villa falának támaszkodva áll keresztbe tett lábbal, és hanyagul forgatja a kezében a napszemüvegét, miközben figyelmesen néz minket… ööö… vagyis… engem. Biztos vagyok benne, ha most hirtelen idecsöppenne egy fotós a Vogue Italiából, kiváló képet készíthetne a jövő évi Gucci-kollekcióhoz.

– Mindenki asztalhoz! Egy pillanat és jövök – mondja Stella, majd bemegy a házba.

– Hadd segítsek valamit – kérem, miközben próbálom visszarángatni magam a valóságba.

Lécci, lécci, ne hagyjál itt vele.

– Nem szükséges. Paolo majd segít. Luca, vino – rendelkezik Stella, és úgy érzem, máris nagyon kedvelem, még akkor is, ha most magamra hagy Lucával. Olyan magabiztos, én meg magam sem tudom, hogy miért, de teljesen ki tudok engedni mellette.

Lényeg, hogy ne felejts el levegőt venni, mondom magamnak, ahogy leülök Lucával szemben. Lerakja a napszemüvegét az asztalra, és elmerülök sötétbarna szemében, amit olyan hosszú szempillák kereteznek, hogy bármelyik lány megirigyelné.

– Rosso o bianco? – kérdezi.

Vöröset vagy fehéret? Hogy lehet az, hogy olaszul minden szebben hangzik?

– Ööö… rosso, per favore – motyogom. Mi történik velem? E miatt a srác miatt izgulok, hogy olaszul kell beszélnem. Még az a kevéske önbizalmam, ami volt, az is kiveszett belőlem. Tölt nekem egy pohár bort, és ahogy odanyújtja, találkozik a tekintetünk. A szeme mélyreható, ugyanakkor nagyon kedves. Odavagyok, hogy mennyire jól érzi magát a bőrében: nyugodt, magabiztos és kiegyensúlyozott.

– És milyen volt a hosszú repülőút? – hajol egy kicsit előrébb, hogy közelebb legyen hozzám.

– Remek volt. Huszonegy óra.

Jézusom! Valami érdekesebbet nem tudtam volna válaszolni?

– Pont a terveidről akartál mesélni, amikor megjöttek Stelláék.

Nem felelek rögtön, próbálom összekaparni a megfelelő szavakat. – Azt hiszem, környezetváltozásra volt szükségem – bököm ki végül.

– Hát a környezet az elég jó itt. – A szája mosolyra húzódik, miközben a reakciómat lesi.

Az biztos.

Harmadszor is belekortyolok a boromba, és érzem, hogy végre ellazul a vállam.

– Salute! – emeli fel Luca a poharát. – Akkor igyunk a jó ételekre, a jó borokra, a szép környezetre és életed legjobb toszkán kalandjára!

– Egészség! – emelem fel mosolyogva a poharam. Tekintetünk újra találkozik a poharak pereme felett, és ő még azután is sokáig rajtam tartja, hogy leteszem a poharam az asztalra. – És mivel foglalkozol? – kérdezem, miközben megkönnyebbülve konstatálom, hogy a hangom nem tűnt el örökre.

– Szerelő vagyok – válaszolja. – Paolóval közösen van egy műhelyünk, az Officina Moto. Robogókat és bicikliket adunk el, és szervizelünk. – Rám vigyorog. – Australiani! Folyton csak a munkára gondoltok. Azért éltek, hogy dolgozzatok, és nem azért dolgoztok, hogy éljetek. – Ahogy beszél, egyfolytában gesztikulál.

– Ezt hogy érted? – érdeklődöm.

– A mi életünk itt Olaszországban: la dolce vita. Édes élet. Nem csak elmegyünk dolgozni, aztán hazamegyünk, aztán újra elmegyünk dolgozni és hazamegyünk, majd panaszkodunk, hogy folyton csak dolgozunk, és semmire nincs időnk. Mi másképp csináljuk. Prendiamo la vita come viene.

– Prendiamo? Ez mit jelent?

– Azt jelenti, hogy elfogadjuk az életet úgy, ahogy van.

– Értem – suttogom, és elnézek a zöld hegyek irányában. – Helyet kell hagyni a váratlan dolgoknak – teszem hozzá, miközben anélkül, hogy akartam volna, nagyot sóhajtok. Megint ezt csinálom: ide-oda sodródom a valóság és a gondolataim között. Képtelen vagyok leszokni erről.

– Esatto***! És holnap este például mit csinálsz? Elvinnélek valahova.

Kipattanok a buborékomból, és azt látom, hogy…

Atyaég! Tényleg komolyan gondolja.

– Mindig ennyire határozott vagy? – fészkelődöm a széken.

– Miért? Van valami más programod?

– Ööö… nincs… de…

– Allora, prendi la vita come viene**** – ugrat.

Elnevetem magam.

– Vigyázz vele! – figyelmeztet Stella kacsintva, és megböki a vállam, aztán leteszi a kenyeret az asztalra. A poharamért nyúlok, és azt látom, alig egy korty van benne.

– Még egy kis bort? – mosolyog rám Luca. Biztos jól szórakozik azon, mennyire hiányzik bárminemű elegancia a megjelenésemből.

– Nem, nem, köszönöm – felelem, de már késő. A poharam újra tele van.

A beszélgetés szerencsére az ételekre terelődik, és kis idő múlva mindhárman próbálnak bevezetni az olasz kulinária alapjaiba, aztán heves és szenvedélyes eszmecserébe kezdenek az asztalon található étkekről. A paradicsomok Stella konyhakertjéből valók, az olívaolaj pedig Paolo nagybátyjának októberi szüretéből származik.

– Miért ennyire zöld? – kérdezem.

Paolo elmagyarázza, hogy a korai szüretelésű olajbogyókból zöldebb és kissé kesernyésebb olaj lesz. Luca a friss mozzarella di bufaláról***** mesél. Jóllehet ismerem ezt a sajtot, érdeklődve hallgatom, hogy ez a mozzarella vízibivalyok tejéből készül, és ezek a vízibivalyok már több száz éve Campania tartomány dombjain élnek, Nápoly mellett. A zsíros bivalytejet felforrósítják, és amikor a savó különválik, a megmaradt túrós alapanyagot gombóccá formázzák. A gombócokat sós vízben vagy a megmaradt tejsavóban tárolják, és csakis frissen jó.

Szörnyű, hogy itt vagyok ebben a gasztroparadicsomban, és alig van étvágyam. Stella jókora kupac tésztát halmoz a tányéromra, de kizárt, hogy meg bírjam enni. Stella a scarpetta egyszerű örömeiről mesél. – Fogsz egy darabka kenyeret, és kitörlöd a tányérodon maradt szószt. Örül a gyomrod és a mosogatógép is – kacsint mosolyogva. Az én tányéromon viszont még ott a tészta fele, így minden erőfeszítésem ellenére is sikerül kiszolgáltatni magam Luca és Paolo záporozó kérdéseinek, hogy ízlett-e az étel vagy sem.

Belső jegyzet magamnak: legközelebb kisebb adag étel.

Hálás vagyok Stellának az egyszavas kérdésért: – Caffé? –, amelyre a fiúk egyhangú igennel felelnek. Természetesen.

Segítek Stellának leszedni az asztalt, de nem engedi, hogy a tányérokkal bajlódjak. – Inkább főzz kávét! – Ezzel a kamra felé veszi az irányt, hogy vadásszon némi liquore-t az espressónkhoz. A fiúk corretto szeretik inni a kávéjukat, ami, magyarázza, espresso és benne egy löttyintésnyi sambuca likőr vagy grappa. Keresem a kávéfőző gépet, de a konyhapolcon csak fazekakat, serpenyőket látok, meg kézzel faragott fakanalakat. Aztán észreveszem ugyanazt a fajta alumíniumkotyogót, amilyen Nonna Lina konyhájában is volt. Szétcsavarom a kávéfőzőt, és megtöltöm vízzel az alját. Egy kézzel festett, gyönyörű majolikatartóban találok őrölt kávét. Belélegzem a csodás kávéaromát. Ahogy megrakom kávéval a kotyogót, érzem, hogy valaki áll mögöttem. Pontosabban megérzem azt a felejthetetlen parfümillatot.

– Na gyere, australiana, megmutatom, hogy kell – mondja, és kiveszi a kotyogót a kezemből. Keze egy pillanatra az enyémhez ér, és az érintéstől pillangók kezdenek repkedni a gyomrom tájékán. – Ha túlságosan lenyomkodod a kávét, a víz nem tud rendesen átmenni rajta, és a kávé égett ízű lesz.

– Tényleg, már emlékszem… A nonna is ezt mondta.

– Vannak olasz gyökereid?

– Igen, apám oldalán. Ő még Olaszországban született, és egészen kicsi volt, amikor a szülei kivándoroltak Ausztráliába. Így szerezhettem olasz útlevelet.

– Allora, parli italiano?

Jaj nekem! Hogy beszélek-e olaszul?

– Egy kicsit. Poco, poco – próbálom demonstrálni hézagos olasztudásomat.

– Szóval akkor tanulni jöttél ide?

– Nem egészen… vagyis… szóval ez nem ennyire egyszerű. Úgy döntöttem, a gimnázium után adok még egy kis időt magamnak. Úgy volt… hogy egyetemre megyek… de végül is nem éltem a lehetőséggel.

– Hova vettek fel?

Mennyi kérdés! Nem tudom, készen állok-e minderre.

– Képzőművészetire.

Felhúzza a szemöldökét. – Ezek szerint művész vagy? – A hangjában kíváncsiságot érzek.

– Hát valami olyasmi… Imádok festeni.

Inkább csak imádtam festeni. Most nem vagyok benne biztos.

– Hát azt kell mondjam, hogy ennél jobb helyet nem is találhattál volna, ha festeni akarsz. – A tűzhely felé fordul, hogy megfőtt-e már a kávé. – Már tudom, hová viszlek el holnap este. – Nézem a profilját, teljesen odavagyok. Annyira magabiztos.

– Nem mondtam, hogy ráérek.

– Ó, akkor nem érsz rá? – felemeli a kotyogó tetejét.

– Nem, de…

– Akkor sí, csak mondd, hogy sí. – Fordul felém széles mosollyal, és felvonja a szemöldökét. – E prendi la vita come viene.

Nevetek. – Sí. Igen. Oké.

* Luca vagyok. (olasz)

** Örvendek (olasz)

*** Pontosan (olasz)

**** Akkor meg fogadd el az életet, ahogy jön (olasz)

***** bivalymozzarella

Harmadik fejezet

Egy évvel korábban

Kopogtattak a hálószobám ajtaján. Kidugtam a fejem a paplan alól, és erőnek erejével kinyitottam a szemem.

– Nem aludhatod végig a napokat, Mia – mondta anyu. – Időpontra megyünk. Kelj fel! – Lehúzta rólam a paplant, és rosszallóan nézett, amikor azt látta, hogy magzatpózban fekszem az ágyon.

– Nem akarok több orvost, anyu. Kérlek!

– Nem orvos. Vegyél fel valami kényelmes ruhát. – Ezzel megfordult és kiment a szobából.

– Várj, mégis hová megyünk?

Anyu hátrafordult, komoly arccal nézett rám. – Szeretném, ha találkoznál valakivel. Egy barátom barátja. Szerintem tudna segíteni.

– Nem tud – vágtam rá, és az államig húztam a paplant.

– Mia, az ég szerelmére! Azt gondolod, nekem könnyű? Hogy így látlak? Miért nem érted meg, hogy csak segíteni próbálok? Csak most az egyszer, kérlek… bízzál bennem!

Mélyet sóhajtottam. – Ki az?

– A neve Sarah.

– És? Pszichológus?

– Nem. Meditációoktató.

A plafonra emeltem a szemem, és visszatettem a fejem a párnára. – Jaj Istenem, anyu! Szívatsz?

– Ő is harcolt. De megküzdött. Teljes remisszió. Tizenkét éve.

– Jó neki – mondtam a plafonnak.

– Mia, muszáj pozitívnak maradnunk.

Felültem, és egyenesen anyu szemébe néztem. Nyelt egy nagyot, és elfordította a tekintetét. Ujjaimmal beletúrtam a hajamba, kezemben maradt pár hajtincs. Anyu felé nyújtottam a kezem, hogy lássa az ujjaimról lelógó hajcsomókat. Anyu némán bámult az elárvult hajszálakra.

– Adam, ide tudnál jönni? – hívta aput.

Közelebb lépett hozzám, és akkor először vettem észre, hogy lóg rajta a ruha. Eltűntek a kerekded formái, a szeme sarkában több lett a szarkaláb. Leült mellém az ágyra, és megpróbálta megfogni a kezem, de elhúztam. Újra végigsimítottam a hajamon, és újabb hajcsomók maradtak a kezemben. Megráztam a fejem, ökölbe szorítottam a kezem. Valami megfeszült bennem. – Hogy maradjak szerinted pozitív, amikor ez történik velem? – kiáltottam a könnyeimen keresztül.

Anyu elsápadt, és a halántékához emelte a kezét.

– Pontosan ez történik, amikor belehalsz a … – folytattam kíméletlenül.

– Hagyd abba! Nem akarom ezt hallgatni, Mia! – sírta el magát.

Levegőért kapkodtam, ökölbe szorított kezemet a számhoz szorítottam. – Azt gondolod, így lesz vége? Nem igazán hiszel benne, hogy sikerülni fog, ugye? – Miután anyu nem válaszolt, felemelkedtem a párnáról, hogy egy szemmagasságba kerüljek vele. – Ugye? Azt hiszed, nem tudom, hogy éjszaka belopódzol a szobámba, amikor azt hiszed, hogy már alszom, és figyeled, lélegzem-e, hogy aztán legyen mire emlékezned, amikor az ágyam már üresen áll. Még csak abban sem hiszel, hogy le tudom győzni…

– Elég legyen ebből, Mia – hallottam ekkor apu hangját. A szobám ajtajában állt, kezében fogkefével.

Odafordítottam a fejem, anyu pedig felegyenesedett. Végigcsúsztatta a kezét a paplanon, hogy összeszedje a hajcsomókat. Majd megfogta a kezem, felfeszítette az ujjaimat, és kiszedte közülük a maradék hajszálakat. Felállt és olyan gyengéden tette bele a hajcsomókat a szemétkosárba, hogy az ember azt gondolná, semmi rossz vagy lélekromboló nincs abban, hogy kihulltak. Ezután kiment a szobából, végig kerülve apu tekintetét.

– Öltözz fel, cukorborsó – közölte apu. – Kiveszek ma egy nap szabit. Csinálunk együtt valami jót, miután végeztél.

Kifújtam az orrom és bólintottam, apu pedig kiment a szobámból, követte anyut az előszobába. Egy másodperccel később hallottam, hogy anyu hatalmasat sóhajt, majd hogy becsukódik mögöttük a fürdőszobaajtó.

Anélkül hogy felöltöztem volna, kisiettem a konyhába. Éppen meg akartam nyomni a blender gombját, amelybe már be volt készítve egy csomó fantasztikus rákellenes gyümölcs és zöldség – anyu olvasott róluk, és mindennap készített belőlük egy mocsárkinézetű smoothie-t, amit aztán belém diktált –, amikor megütötte a fülemet apu hangja.

Odaléptem a fürdőszobaajtó elé, és dermedten megtorpantam.

– Szedd magad össze, Julie! Ezzel a viselkedéssel csak megijeszted!

– Azt hiszed, nem tudom? Azt hiszed, nem igyekszem? Valahányszor a szemébe nézek, és látom benne azt a végtelen szomorúságot meg azt, hogy tudja, semmit sem tehetek, amitől jobb lenne neki, összeomlok. Összeomlok, mert mást sem akarok, mint ölelni és addig puszilgatni, amíg meg nem gyógyul. Hát nem ez az anyák dolga? Gyűlölöm, hogy nem tudok semmit sem tenni érte.

– Muszáj kitalálnod, hogyan legyél erős. Muszáj sugallnod neki, hogy van remény.

– Mennyi reményt táplálhatok, amikor azt látom, hogy az egyetlen lányom egyre gyengébb és erőtlenebb? Azt, hogy lemond mindenről… Mindenről és mindenkiről… A festésről, a barátairól, rólam. Teljesen felőröl…

Hosszú csend következett.

– Nem adhatod fel a reményt, Julie! Ha te nem hiszel a gyógyulásban, akkor hogy hihetne benne Mia? A statisztika nekünk kedvez. És túllesz rajta, biztos vagyok benne.

– Na és ha nem? Én hogy fogom túlélni?

A házra csend telepedett. El akartam menni onnan, mert nem akartam megvárni apu válaszát. Nem akartam gondolkodni azon, milyen lenne nekik, ha meghalnék. De képtelen voltam megmozdulni. Mintha odaszegezett volna a bénító valóság. Ami velem történik, velük, velünk.

– Nem tudom – válaszolta apu. Ez fájt a legjobban: hogy nem tudja. Pedig tudnia kellene. Mert neki mindig mindenre volt válasza.

Aztán halkabbra fogták, a szavak elmosódtak, és már nem értettem semmit. Aztán anyu kinyitotta az ajtót, és látta, hogy ott állok az ajtó előtt. Csak néztem, aztán könnyáztatta arcáról apura emeltem a tekintetem. Ott állt pizsamában, kezében berregett az elektromos borotvája.

Kínos csend lebegett körülöttünk, míg végül hosszan egymás szemébe néztünk. Elmosolyodott. És a mosolyában benne volt mindaz a mélységes szeretet, amelyet csak szülő érezhet a gyereke iránt. Kikapcsolta a borotvát, odalépett hozzám, megfogta az egyik kezemet, és elviselhetetlen kétségbeeséssel nézett rám. – Muszáj küzdened, Mia. – Odahúzott magához, és olyan szorosan ölelt, hogy alig kaptam levegőt. Amikor megérintette a tarkómon a kopasz fejbőrt, a nyakamba temette az arcát. – Már csak néhány kör van hátra, cukorborsó, aztán túlleszel rajta.

*

Aznap reggel beleegyeztem, hogy részt veszek Sarah első meditációs óráján. A meditációs központ a Dandenong hegyvonulat lábánál helyezkedett el, és ég felé nyúló madárberkenyék vették körbe. Odabenn füstölő illata terjengett, és az egyik szobából kihallatszó kántálás hangján kívül csend volt. Apura néztem, és az, ahogy felhúzta a szemöldökét, vidám mosolyt csalt ki belőlem. Megjelent Sarah.

– Készen állsz, hogy befelé fordítsd a tekinteted? – csapta össze a tenyerét.

– Azt hiszem, igen – vontam meg a vállam.

Kivezetett a páfrányokkal szegélyezett kertbe, és mutatta, hogy üljek le a padra. Vártam, hogy megszólaljon, de nem tette. A fülemre húztam a sapkámat, és vártam, miközben minden egyes perccel nőtt bennem a frusztráció. A gondolataim kötéllé fonódtak össze, amely csomóban állt össze a gyomromban, és amikor már nem éreztem az ujjaimat sem a kezemen, sem a lábamon, megszólaltam. Csakhogy Sarah a szájához emelte az ujját, és a csend folytatódott.

Végül Sarah felállt. – Most hazamehetsz, kislány.

Éreztem, hogy elégedetlen grimasz ül ki az arcomra. – De én azt hittem…

– Ez a lényeg – mosolygott felém alig észrevehetően. – Találkozunk jövő héten?

– Igen, persze.

Három hónap elteltével alig vártam a találkozásainkat Sarah-val.

– Szeretném, hogy bízz bennem, de még fontosabb, hogy bízz önmagadban, abban, amit érzel, abban, amit látsz – mondta Sarah egyik délután. Meggyújtott egy darabka tömjént, és beszúrta a füstölőtartóba.

Egy jógapárnán ültem, és lótuszpozícióba helyezkedtem. Térdem a padlón, hátam egyenes. Mélyen belélegeztem, úgy, ahogy Sarah tanított.

– Az orrodon keresztül lélegezz be, és a szádon keresztül ki… Érezd, ahogy a tested ellazul minden egyes légzéssel. Amikor kilélegzel, képzeld el, hogy kiengeded magadból az aggodalmaidat és a feszültségeidet. Minden ilyen távozzon belőled, ahogy kifújod a levegőt.

Hagytam, hogy az összes gondolat, kicsi és nagy, életről és halálról és ami közte van, éppen hogy csak kapjon egy kevés figyelmet. És a meditáció nagyon sokban segítette ezt a folyamatot.

– Most, hogy teljesen ellazultál, szeretném, ha azt képzelnéd, hogy egy pazar zöld fűszőnyegen ülsz. Ragyogóan süt a nap, érzed a bőrödön a napsütést. Ha készen állsz, azt akarom, hogy érezd át az életed olyannak, amilyen. Jegyezz meg minden szót, ami felbukkan az elmédben.

Üres.

– És minden érzelmet, amit érzel.

Szomorú. Ijedt. Elveszett.

– És az összes képet, amit esetleg látsz. Enged meg magadnak, hogy szabadon láss és érezz bármiféle ítélkezés nélkül. Nincs olyan, hogy helyes, és nincs olyan, hogy helytelen. Az van, ami van.

Lassan két férfikéz jelenik meg belső képként. A mutatóujjak egymás felé mutatnak, de nem érnek össze. Tudom, hogy már láttam valahol ezt a képet, és hogy valami nagyobbnak a része. Azonban ez a zavaró gondolat eltűnik, amikor az egyik kéz az én kezemhez nyúl. Biztonság és béke érzése jár át tetőtől talpig, mielőtt a kéz semmivé foszlana, és ezután erős vágy fog el, hogy mozduljak felé, jóval azután is, hogy eltűnt.

– Most azt akarom, hogy keress egy ajtót. Azt akarom, képzeld el, hogy az ajtó mögött ott van a válasz az imáidra, vagy egy megoldás a problémádra, vagy valamiféle útmutató arra vonatkozóan, mit kell tenned az életedben ahhoz, hogy meggyógyulj és megtaláld a lelki békédet. Tudd, hogy amikor átléped annak az ajtónak a küszöbét, teljes biztonságban vagy.

Beléptem az ajtón, és egy reptéren találtam magam. Lenéztem, és a kezemben egy beszállókártyát láttam. A nevem szerepelt rajta, de az úti cél nem. Amikor felnéztem, hirtelen ismét az ajtón kívül találtam magam. Olajfákkal benőtt dombokkal voltam körülvéve, a dombok lábainál takaros farmházak, mögöttük szőlők. Körbenéztem, próbáltam még valami jelet találni, amely segítene megállapítani, hol vagyok, és megláttam: Firenze madártávlatból.

– Amikor készen állsz, azt akarom, hogy fordulj hátra és zárd be az ajtót magad mögött – utasított Sarah.

Hátrafordultam, hogy még egyszer lássam azt a valamit, ami olyan távolinak tűnt, mégis annyira valóságosnak és megnyugtatónak.

– Nos, Mia? Mit láttál? Milyen útmutatót kaptál?

– Hát… elképesztő volt, csodálatos – válaszoltam, és kinyújtottam a lábam. – Lehet, hogy őrültségnek hangzik, de azt hiszem, Olaszországba akarok menni.

– Olaszországba? – mosolygott meglepetten Sarah.

– Nos, egész pontosan Firenzébe. Ha minden leletem rendben lesz. Vagyis miután minden leletem rendben lesz.

Soha nem akartam még ennyire, mint most, hogy rendben legyen minden leletem. Amikor már a negyedik csatát vívtam meg ezzel a borzalmas és alattomos betegséggel, megpróbáltam újra festeni. Bármennyire is szerettem volna azonban a megfelelő színbe mártani az ecsetet, az nem engedelmeskedett. Formátlan, sötét alakzatok és árnyak néztek vissza rám a vászonról, mintha egy teljesen másik Mia festette volna őket. Féltem önmagam másik változatától, amelyben egy morzsányit sem tudtam felfedezni a rák előtti Miából. Egyik nap, miután egy komplett sorozatot festettem szürke színekből, odacsaptam az ecseteket, és olyan erővel borítottam fel a festőállványt, hogy elvesztettem az egyensúlyomat, aztán megbotlottam és elestem. Felállni végképp nem volt energiám. Amint ott feküdtem arcomat a parkettának szorítva, arra gondoltam, hogy ennyi volt. Semmi sem marad belőlem, ha nem tudok újra festeni.

Anyu berohant, és térdre rogyott mellettem. – Elestél? Mondd, hol fáj?

– Sehol – feleltem, de nem mondtam igazat. Mindenhol fájt. Anyu segített felülni. Beletenyereltem a szétfolyt festékbe, amikor próbáltam összeszedni az ecseteket. A mellkasomhoz szorítottam őket, hogy ha csak egy pillanatra is, de újra átéljem a régi életemet.

Anyu riadtan, szomorúan nézett rám, és azt mondta, hogy összetakarítja a festéket.

Összekuporodtam magzati pózban, térdemet az arcomhoz húztam, aztán kitörtem: – Nem akarom, hogy foglalkozz vele, anyu! Nem akarom, hogy rendet tegyél! Én akarom megoldani! – Csak éppen azt nem tudtam, hogyan. Szavaimra anyu összerezzent. – Hát … ne haragudj, nem akartam rosszat.

– Tessék – nyomta a kezembe a seprűt.

Fogott egy rongyot, és elkezdte letörölni a festéket az alkaromról, majd egyesével az ujjaimról. Néztem, ahogy eltüntet minden egyes festékfoltot. Összpontosítva dörzsölt, valószínűleg így ápolta le gyerekkoromban a horzsolásokat vagy zúzódásokat. Még sosem voltam anya, de abban a pillanatban megmutatta, mit jelent anyának lenni. Egyszer csak tudatára ébredtem, milyen ragyogóan tudott a legjobb anya lenni. Mindig is. Amikor ujjaival átkulcsolta a csuklómat, és a rongyot a bőrömhöz érintette, még ha egy pillanatra is, de jobban éreztem magam. Itt volt az anyukám, akinek az a sors jutott osztályrészül, hogy egy bizonytalansággal teli életet éljen, amelyben nem volt más választása, mint felváltva játszani az anya, a feleség, a pszichológus, a nővér, a sofőr és az állandó bokszzsák szerepét, és mindeközben fenntartani akár a leghalványabb reménysugarat is, hogy meg fogom érni a következő születésnapomat.