A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Damaged Goods (All Saints High, #4), 2024

Fordította:

LADÁNYI KLÁRA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A csóktolvaj, 2020

A jövő zenéje, 2020

Szenzációs szerető, 2020

Fékezhetetlen vágy, 2021

Az ördög feketét visel, 2021

Vágyak iskolája 1–3., 2021–2022

Bostoni bikák 1–4., 2022–2023

Gyönyör és fájdalom, 2023

Mennyei kísértés, 2023

Copyright © 2024. DAMAGED GOODS by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Ladányi Klára, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektor: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-37-3

Ezt a könyvet szeretett férjemnek ajánlom, aki mindhárom (értitek, HÁROM!) fiunk esetében megvétózta a Lev keresztnevet. Ön, uram, igazán undok!

„Egy nap valahol, akárhol, bizonyosan rátalálsz majd önmagadra, és az, csakis az lehet életed legboldogabb vagy legkeserűbb órája.”

(Pablo Neruda)

„Mert mindig úgy volt az, hogy a szeretet nem ismeri saját mélységét, amíg a válás órája nem közeleg.”{1}

(Kahlil Gibran)

Figyelmeztetés

Ebben a könyvben olyan témák jelennek meg, amelyeket egyes olvasók visszataszítónak találhatnak. Ezek a következők:

– Szexuális zaklatás

– Drogfüggőség

– Kábítószerrel való visszaélés

– Zaklatás

– Testszégyenítés

– Evészavar

– Vagdosás

– Gyógyszerfüggőség

– Szülők halála

– Halál és öngyilkosság említése

Lejátszási lista

Amy Winehouse – Rehab

Michael Schulte – Falling Apart

Queen – The Show Must Go On

The All-American Rejects – It Ends Tonight

Dean Lewis – Be Alright

G-Eazy & Halsey – Him & I

The Ataris – Boys of Summer

The Weeknd & Ariana Grande – Die For You

Lizzy McAlpine – ceilings

Cat Burns – people pleaser

Silk – Freak Me

Post Malone feat. Young Thug – Goodbyes

Előszó

Lev

Tizennégy évesen

Az anyám sírja fölött állok, és azon merengek, mi a faszért száraz a szemem.

Nem bírtam ránézni a koporsóra a templomban. Knight azt mondta, anya szép volt. Nyugodt. Megbékélt. Ugyanakkor… egyáltalán nem hasonlított önmagára.

Egész idő alatt összeszorítottam a szemem, mint ahogyan kicsi koromban tettem, ha felültünk egy ijesztő menetre a vidámparkban. Most meg ki vagyok akadva, mert lehet, hogy hibát követtem el, mert most utoljára nézhettem volna az arcára a való életben és nem fotón.

Ez van akkor, ha elveszítünk valakit. Annyi kisebb veszteség ér menet közben, amelyek aztán összeadódnak egy naggyá.

Többé már nem bújunk össze az ágyban esős napokon.

Többé már nem lesznek szív alakú gyümölcsök az ebédesdobozomban.

Többé már nem lesznek altatódalok, amikor beteg vagyok, miközben úgy teszek, mintha zavarba hozna és idegesítene a dolog, amikor igazából a szeletelt kenyér feltalálása óta a világon nincs annál jobb, mint amikor anya altatót énekel.

Bailey olyan szorosan ölel, hogy mindjárt porrá zúzza a csontjaimat. Olyan tíz centivel magasabb nálam most, ami gáz és ciki, ilyen szerencsém is csak nekem lehet! Az arcomat elrejti a haja, én pedig sírást tettetek, mert illetlenségnek és elcseszettnek tűnik, ha nem teszem. Ám az az igazság, hogy nem vagyok sem szomorú, sem rosszkedvű, sem hasonló. Kurvára mérges vagyok. Pipa és dühös.

Anya nincs többé.

Mi van, ha fázik? Mi van, ha klausztrofóbiás? Mi van, ha alig kap levegőt? Mi van, ha fél? Az eszemmel tudom, hogy nincs így. Halott. De a józan gondolkodás most nem éppen a barátom. Még csak nem is ismerősöm. A pokolba is, szerintem még csak le sem tudnám írni helyesen ezt a kifejezést a jelen állapotomban. Úgy érzem, mintha Bailey tartana egyben fizikailag. Mármint, ha lazítana az ölelésén, ezernyi üveggolyóvá zuhannék szét és elgurulnék, elvesznék a temető kis zegzugaiban.

Mindenki visszasétál a kocsijához. Apa remegő kezét a vállamra teszi, és elterel a sírtól. Bails vonakodva elenged. Megragadom az ujjait. Ő a gravitáció, ő az oxigén. Ebben az időpillanatban ő a minden.

Mivel megérzi a kimondatlan szükségletemet, Bailey az apámhoz fordult.

– Mehetnék veletek, Dean bácsi?

Köszönöm, Jézus!

– Persze, Bails – mondja apa szórakozottan, tekintetét egyenesen Knight hátára szegezve. A bátyámnak is megvan most a saját baja, és az apám igyekszik biztosítani, hogy ne veszítse el még egy családtagját. Általában megelégszem azzal, hogy én legyek az igények nélküli, a „háttérgyerek”. De ma nem. Épp elveszítettem az anyukámat tizennégy évesen. Azt akarom, hogy megálljon a világ, de ott csak minden megy tovább, a föld tiszteletlenül forog, mintha az én életem nem most ment volna tönkre.

Mielőtt beülünk a kocsiba, Megragadom Bailey ujjait, és magamhoz húzom.

– Ha azt mondanám neked, hogy meg akarok szökni innen valahova messzire, mint… nemt’om, Kansas-messzire, mit szólnál?

Nagy kék szeme mindjárt kiesik, úgy mered rám.

– Hajnalban indulunk, haver!

– Tényleg? – kérdezem.

Bólint.

– Tegyél próbára, Lev! Te vagy a legjobb barátom. Soha nem foglak cserben hagyni.

Fura, de a lehetőség, hogy megszökjünk Bailey-vel az egyetlen dolog, ami összetart most. Lehet, hogy őt mindenki egy jókislánynak látja, de számomra ő egy káros szenvedély.

Az autóút csendes. Egy könyvből kitépett lap vagyok. Nem találom a helyem, céltalanul lebegek. Csak az emléke maradt annak, hogy valaha tartoztam valakihez. Aztán a házunk előtt vagyunk. Mindenki besétál a fekete ruhájában. Úgy néznek ki, mint a gonosz szellemek. Az anya nélküli ház nem otthon, csak egy kupac tégla és drága bútor.

Láthatatlan borostyán rögzít a talajhoz. Bailey az egyetlen, akinek feltűnik. Ő hátul kullog velem, és hirtelen tényleg utálom, hogy belé vetem minden reményemet. Mert ő is eltávozhat holnap. Buszbalesetet szenvedhet, váratlanul szívrohamot kaphat tizenöt évesen, elrabolhatják és megölhetik. A lehetőségek tárháza kimeríthetetlen, nekem meg eléggé nincsen szerencsém az emberekkel.

– Kansas? – ragadja meg az ujjaimat, és úgy játszik rajtuk, mint a zongora billentyűin.

Megrázom a fejem, túlságosan is elszorult a torkom ahhoz, hogy szavakat formáljak.

– Nem kell bemennünk. – A kezét felcsúsztatja, hogy megszorítsa a karomat, és egy helyben tartson. Honnan tudta, hogy a szétesés közelében állok? – Nálunk is lehetünk. Csinálok fondüt. Nézhetünk South Parkot. – Kék szeme zafírként csillog.

Friss ingerültség fog el. Bailey aaaanyira megértő annak ellenére, hogy szart sem ért. Neki van anyukája. Aki egészséges. És apja is van, meg egy nővére is, aki nem függő. Az ő élete tökéletes, míg az enyém egy romhalmaz.

Ő egy bimbózó virág, én meg a por vagyok, de az nem gond, hiszen a virágok a földből nőnek ki, úgyhogy pontosan tudom, hogyan zárjam ki.

Lerázom a kezét, megfordulok, és kitrappolok a zsákutcánkból. Ő utánam rohan, a nevemet kiabálja. Csatos cipője sietősen csattog a talajon.

– Lev, kérlek! Valami rosszat mondtam?

Az igazat megvallva, esélye sem volt bármi jót mondani. De a picsába az igazságossággal! Szenvedek, ő meg egy teher. Csak egy újabb személy, akit szerethetek és elveszíthetek.

Felgyorsítok, már futok. Nem tudom, merre tartok, de alig várom már, hogy odaérjek. A néhány másodperce még teljesen kék égbolt megroppan, akár egy tojás. Mennydörög, az eget beteríti a szürkeség, és sűrű eső ömlik belőle. Nyár van Dél-Kaliforniában, nem szabadna esnie. A világmindenség dühös, de én dühösebb vagyok.

Akárhányszor sikerül Bailey-nek elkapnia az ingujjamat, felgyorsítok, de még harminc perc esőben, bőrig ázva rohanás után sem adja fel. Valahogy a városszéli erdőben kötünk ki. A vastag, hosszú ágak és lombkoronák kezekként fonódnak össze fölöttünk, szedett-vetett esernyőt képezve. Nagyjából látom a környezetemet, szép, nyugodt és kellőképpen messze van a hülye temetőtől. Abbahagyom a rohanást, amikor rájövök, hogy nem tudok elmenekülni az új valóság elől: anya meghalt.

Végre megértem a megszakad a szív kifejezés jelentését. Ugyanis az az izé ott a mellkasomban bizony kettéhasadt.

Megfordulok, a tüdőm ég. Bailey sápadt és csuromvíz, fekete ruhája a testéhez tapad. Az ajka kék, a bőre annyira fehér, hogy látom a kék és vörös erek hálózatát alatta.

– Menj haza! – morgom. De nem akarom, hogy hazamenjen. Azt akarom, hogy soha ne menjen el.

Közelebb lép, és dacosan felszegi az állát.

– Nem hagylak itt!

– Menj a picsába, Bailey! – Kiabálva görnyedek össze. Úgy érzem, mintha hasba rúgott volna.

El fog menni. Csalódást fog okozni. Ne higgy neki, Lev!

– Sajnálom – A szeme könnyel teli, és kinyújtja az ujjait, szeretne megfogni.

Ölelj meg!

Menj innen!

Baszkibaszkibaszki!

A szám újra kinyílik, és még több baromság bukik elő belőle:

– Te engem ne sajnálj! Magadat sajnáld! Te vagy az a lúzer, aki egy nyolcadikossal lóg a korodbeliek helyett!

– Bárcsak ne történt volna ez meg! – Figyelmen kívül hagyja a sértéseimet, és megint próbálja megfogni az ujjaimat, hogy zongorázzon rajtuk, mint mindig, amikor feldúlt vagyok.

Nevetve azt krákogom:

– Bárcsak te nem lennél!

– Bárcsak én haltam volna meg! – Az arcát könnyek, fájdalom és sár borítja, én pedig képtelen vagyok erre többé. Nem érdekel, mennyire szenvedek, képtelen vagyok elrontani az egyetlen jó dolgot az életemben. Miatta van miért küzdenem, amikor a testem minden sejtje fel akarja adni.

– Most ezt csak úgy mondod! – Slejmet köpök a földre közénk.

Megrázza a fejét, remegő kezével a hajához kap, a fejbőrét masszírozza. Hiszek neki. És majd belehalok, hogy bár úgy érzem, mintha valaki felhasított volna, és kilógnának a beleim, mégsem akarom, hogy Bailey helyet cseréljen anyával.

– Nem, komolyan mondom. Inkább meghalnék, mintsem néznem kelljen, ahogy szenvedsz.

Egy pillanat csend. Majd kinyitom a számat, mire egy állatias, félelmetes üvöltés szakad fel belőlem. Visszhangzik az égben, visszaverődik a faágakról. Egy csapat holló röppen fel a lombokból.

És aztán átváltok arra a tudatállapotra, amelyre igazán szükségem van most. Megőrülök.

Düh mar a bőrömbe. Átszakítok egy sűrűn szőtt pókhálót, megragadok egy facsemetét és kettétöröm puszta kézzel. Vér buggyan elő a felhasadt tenyeremből. Az egyik körmöm kiszakad a bőrömből, és lehullik a vizes sárba, amiben állok. Még csak nem is érzek fájdalmat.

Bailey sikít, de nem hallom őt. Beleöklözöm a tölgyekbe, felrúgom a talajt, kirángatom a virágokat ágyásaikból, és levágott fejekként tartom a kezemben, majd vakító dühömben a folyóba hajítom azokat. Fészkeket teszek tönkre, felforgatok egy egész szaros padot, és a vízbe dobom. Mindent elpusztítok, ami az utamba kerül. Nekimegyek a természetnek, és most az egyszer (csak most) úgy tűnik, én állok nyerésre.

Egyszer csak feltűnik a permetező esőn keresztül, hogy nem én okozok egyedül pusztítást. Bailey is bepörgött. Virágokat tép fel, töredezett fatörzseket hánt le, belesikít a szélbe. Az arca sáros, a haja tiszta kóc, és szerintem még soha nem láttam ilyen… vadnak, szabadnak és őrjöngőnek.

Azt hiszem, ez az első alkalom, hogy bármelyikünk valami közel sem tökéleteset tett. Így látni őt, hogy pusztít, ahelyett, hogy gyógyítana, megmozgat bennem valamit. Beleöklözik egy fába, és feltűnik, hogy vérzik. Ez a felismerés, hogy fájdalmai vannak, végre kiránt a transzból. Megállok. Körülnézek. Levegőt veszek. Igazán levegőt veszek, és érzem, ahogy az oxigén megtölti a tüdőmet, a szén-dioxid pedig távozik. A szél nem siránkozik többé. Eláll az eső. Bailey is leáll.

Az idő megy tovább, de mi nem. Mi úgy állunk ott, mint két fa, a csenden egyedül a folyó lágy hullámzása hatol át. Egy pillanatra csak mi ketten létezünk ezen a világon. A mentális apokalipszisem egyedüli túlélői. Aztán meghallom. Madárcsicsergés. Bailey-vel ugyanarra az ágra nézünk fel, ahol két galamb bújik össze, kissé nedvesek az esőtől. Az egyik a csőrével tisztogatja a másikat. Az pedig búg.

Esküszöm, ránk néz, miközben csicsereg. Kezdek megbolondulni? Mi a faszért is ne? Ez beleillene a szar hetembe.

– Nézd, Levy! – mutat Bailey a madarakra, a tekintete lángol. – Tudod, mik azok?

– Szárnyas patkányok. – Szúrós a tekintetem, semmi kedvem a természetismeret-órához. Bailey egy csomó fölösleges infót tud az állatokról. Meg úgy minden másról is a világon.

– Gerlék – javít ki. – Híresek a hűségükről. A barátság és az örök szerelem jelképei.

– Betegségterjesztő paraziták. – A vizes fekete öltönyömbe törlöm a véres öklömet, és a földre köpök.

– Amikor felborzolják a begyüket, az összeérintett szárnyuk pont egy szívet formáz. Hát nem érted? Egy szívet! Lev!

Pislogok.

– Betéptél? – Tényleg nincs szükségem még egy függőre, akiért aggódhatok. Knight már így is elég fejfájást okoz.

– Hát nem látod? – Megragadja mindkét kezemet, és a fához húz, ahol a gerlék ülnek. – Ez itt a remény a tragédiában! Egy üzenet odafentről!

– Egy üzenet az anyukámtól? – ismétlem meg lassan, hogy meghallja, mekkora baromságot mondott, bár nagyon szeretnék hinni neki. És ha van valaki, aki meg tud győzni arról, hogy higgyek a természetfeletti szarságban, az Bailey. Ő állati okos.

Bailey bólint, a szeme ragyog, akár a világítótorony a vaksötétben.

– A hirtelen eső, a szivárvány, a gerlék? Rosie üzen neked valamit!

– Azt, hogy a globális felmelegedés seggbe rúg minket?

Bailey hevesen megrázza a fejét.

– Azt, hogy nem vagy egyedül! Hogy mindig lesznek emberek, akik szeretnek! – Most tényleg megfogja az ujjaimat, és játszani kezd velük.

– Miféle emberek? – morgom.

– Olyanok, mint én – suttogja, és erősebben szorít.

– Ja, de végül te is elmész majd. – Sötét vigyor hasítja ketté az arcomat. – Láttam én már karón varjút. – Knight ugyanezen megy keresztül Lunával, és ők is a legjobb barátok voltak. – Te elmész főiskolára, én meg…

– Még akkor is a rendelkezésedre állok majd – erősködik. A hangja könyörög, hogy higgyek neki. – Tégy próbára, Lev! Fogd a telefonod és hívj fel a szemeszter közepén! Mindent hátrahagyok majd, és jövök. Kérdés nélkül.

Rá sem hederítek.

– Majd találsz egy pas…

– A románc múlandó, a barátság állandó. Mindig a jó barátot választom a nagyszerű pasi helyett – rázza meg a fejét. – Te vagy a lelki társam.

Nem most van itt az ideje, hogy elmondjam neki, szerelmes vagyok belé. Nem most van itt az ideje, hogy elmondjam neki, én akarok lenni az a feltételezett pasija. Hogy számomra ő földöntúli önpusztító fegyverré kezd válni. Hogy amikor kiverem magamnak, őt képzelem el. Hogy amikor nevet, furcsa érzés keletkezik a mellkasomban. Amikor sír, ki akarom szívni belőle a fájdalmát egy csókkal, hogy helyette szenvedjek.

A sáros földre rogyok. Bailey leereszkedik mellém, az ujjaink továbbra is összefonódnak. A fejem a vállára esik. És végre megérzem a könnyeket. Forrón és gyorsan peregnek végig az arcomon, mintha valami fontos helyre sietnének. Bailey karja elnyel, simogatja a fejemet, a hátamat és a karomat. Az ajka a hajamban van, és azt suttogja, amit hallani akarok.

Hogy minden rendben lesz. Hogy a boldogság majd megtalál. Hogy a szivárvány azért jelenik meg a zivatarok után, mert az univerzum kiegyenlíti a jót és a rosszat.

Én csak sírok és sírok, amíg el nem apadnak a könnyeim. A szívet tépő fájdalmat felváltja a kimerültség. Szinte ki sem tudom nyitni a szememet, annyira puffadtnak érzem. Mégsem emelem fel a fejemet. Szeretnék még pár percig beletemetkezni a legjobb barátomba.

– Maradhatunk így? – Az ajkam a vállán mozog.

– Örökké – biztosít, és a fülem éléhez nyomja a száját. – Nem kell mennem sehova. Talán Kansast kivéve.

Vicceléssel próbálkozik. Felméri a helyzetet, hogy kész vagyok-e felhagyni a seggfejséggel.

Az arcomat továbbra is a nyakához nyomom. Túlságosan is beszari vagyok ahhoz, hogy felnézzek.

– Milyen az égbolt, Gerle?

Bailey megfeszül az új beceneve hallatán. Egy pillanatra elfog az aggodalom, hogy majd kinevet. Azt mondja, ez egy klisé. Attól tart, szárnyas patkánynak nevezem. Aztán hozzám simul.

A hangja madárdalként száll:

– Kék és tiszta, Levy.

Első fejezet

Bailey

Tizenkilenc évesen

– Anyááááám! El tudod hinni, hogy Lauren kificamította a bokáját, miközben egy turistával hancúrozott? Meg is halnék! – Katia, a szobatársam végighúzza a kontúrstiftet a járomcsontja alatt egészen az állcsúcsáig. Lenyalja a felső fogsoráról a rúzsmaradékot, a szeme csillog, miközben magát tanulmányozza a tükörben.

A juilliardi koleszszobánk kisebb, mint az otthoni gardróbom, és találomra berendezett. Egy emeletes ágy meg egy rozoga íróasztal áll benne, megszámlálhatatlanul sok Broadway-poszter, díszpárnák és szív alakban kivágott inspirációs idézetek díszítik. Daria szerint megpróbálni élhetővé tenni ezt a helyet olyan, mintha rúzst kennénk egy malacra. „Kivéve, hogy te egy tucat disznót kaptál és egyetlen olcsó rúzst.”

Ugyanakkor Daria egy középiskolai tanácsadó, nem pedig egy világhíres balerina. Ő soha nem jutott el a Juilliardig, szóval valószínűleg csak az irigység beszél belőle.

– Hahó! Föld hívja Bailey-t! Küldjünk csapatokat, hogy megkeressék az eszedet? – Katia a kontúrstiftet az asztalra ejti, majd fog egy ecsetet, hogy összedolgozza a sminkjét. – Csajszikám kinyírta a karrierjét egy Tinder-randi miatt! Még Kylie-nál is szánalmasabb, aki egy csomót hízott, és kirakták a Bolsojból.

– Csajszi, Kylie-nak lupusza van. – Hátrahajtom a fejemet. Micsoda gonosz nő!

– Selenának is, ő mégis állati dögös továbbra is. – Forgatja mogyoróbarna szemét. – Mindig van kifogás, nem? Aki sikeres akar lenni a szakmánkban, annak igyekeznie kell!

– Tudod, hogy kedvelem Laurent. És ezt a sztorit nem igazán erősítették meg a hiteles források. – Nem vagyok hajlandó senkit kibeszélni, még akkor sem, ha ez a szobatársam kedvenc hobbija.

– Nem erősítették meg? – visít Katia. – A csajnak gipsz van a lábán és egy egyirányú menetjegy a kezében az oklahomai Bumburnyákfalvára! Mi másra van még szükséged? Ez részletes cikkre a The Atlanticben?

Magamhoz ölelek egy díszpárnát az emeletes ágyunkon, és nagyon szeretnék már témát váltani.

– Na jó, de most már beszélhetünk arról mennyire imádom ezt a szemhéjpúdert rajtad?

– Tudod, hogy szenvedélyem az árnyalás. – Katia elfordítja a fejét és kacsint, mire egy platinaszőke tincs átlendül a vállán. Kihúzza magát, és bedobja az ecsetet a neszesszerébe. A flitteres Gucci miniruhámat viseli, ami Dariáé volt.

Katia ösztöndíjas. Lettországból emigrált az anyukájával nyolc évvel ezelőtt, és teljes támogatással jutott be a Juilliardra. Az elsősök kollégiumi szobájába raktak minket össze, és most ramenen, pizzatekercsen és motiváción élünk, az ő legnagyobb bánatára. Megpróbálta bojkottálni, amikor lemondtam a bio és gluténmentes ételelőfizetést, amelyet a szüleim igényeltek a nevemben a beköltözéskor. Ám én tudatosan meghoztam a döntést, hogy leválok a bankszámlájukról, amikor betöltöttem a tizennyolcat. Eddig egész jól megvoltam.

Az a helyzet, hogy minél több pénzben dúskálsz, annál inkább kiszárad a kreativitásod. A művészet a nélkülözésből származik. A művészetekben a kiváltságosság hátrány. A művészet a vérzésről szól, a színpadon meghalásról. Arról, hogy egy médiumon keresztül elmondd a történetedet, legyen az a festék a vásznon, agyag, tánc vagy dal. Mi az én életem története? Egynéhány rossz manikűr és egy sajnálatos, fogszabályozós időszak?

Olvastam valahol egy idézetet egy Amy Chua nevű szerzőtől: „Tudod, mi a külföldi akcentus? A bátorság jele.” Nem bírom ezt kiverni a fejemből. Azt, hogy mennyire jól és unalmasan beleillek mindig a környezetembe a kaliforniai hanglejtésemmel, a pasztell kardigánjaimmal és a kényelmes betétszámlámmal.

Mostanáig. A Juilliardig.

– Óhtejóég, Bails, ne legyél már ekkora ünneprontó! Én is kedvelem Laurent! Még ha egy picsa is, amiért összejött Jade exével. – Katia hangja áthasít a beködösödött tudatomon. Hatalmas fájdalmaim vannak. Három stressztörésem van (mindkét lábszáramon és a gerincemen is), mind lüktet, és azt akarja, hogy foglalkozzam vele.

– Elvitte kocsival északra – ráncolom az orromat. – Ez az egész, csak spekulá…

– Csak azért kár, mert ez volt az utolsó éve – vág a szavamba Katia. – Tudod, szerződést kapott a Broadwayen. A Hamiltonban tánckari tag. Most meg vissza kell mennie Oklahomába…

– Montanába – javítom ki, és megbicsaklik a hangom a fájdalomtól.

– Hogy így… az apja disznóverseny rancsán dolgo…

– A családjának nincsen farmja.

– Tökmindegy, Bails. Komolyan, veled a legrosszabb leszólni másokat. Nem hallottad? A kedves nők nem kerülnek be a történelemkönyvekbe! – Katia felhajtja az alapozó sörét, majd a dobozát behajítja a szemetesbe.

– Ez nem igaz – motyogom. Tudom, hogy idegesítő, okostojás prűdként viselkedem, de nem bírom megállni. – Mi a helyzet Eleanor Roosevelttel? És Harriet Tubmannel, Ma…

– Lá-lá-lá-lá-lá! – Katia úgy csinál, mintha befogná a fülét, miközben az ajtó felé lépdel. – Ez a főiskola. Azért vagyok itt, hogy jól érezzem magam, nem azért, hogy valami újat tanuljak. – A kilincsre teszi a kezét, de megáll, hogy hátranézzen. – Biztos nem akarsz jönni Luis bulijába? A tankönyveid megvárnak!

– Tudom. És még mindig biztos. – Az általam szorongatott díszpárnára ejtem a telefonomat, és a bokám felé intek. Jelenleg akkora, mint egy teniszlabda. – Valószínűleg nem kellene lábra állnom.

Katia felszisszen.

– Legalább jól szerepeltél a vizsgán?

Inkább leszerepeltem a vizsgán. Ezért kell mielőbb elhúznod innen, hogy belemerülhessek a fájdalomcsillapítókba, a tét nélküli netflixes realitybe és az önsajnálatba.

– Aha! – Megnyomom a második szótagot. – Helyettem is mulass jól, oké?

– Cserkész becsszóra! – Felemeli két ujját.

– Írj, ha nem érzed magad biztonságban! – mondom, ahogy szoktam, valahányszor szórakozni megy. Ez vagyok én! Bailey Followhill, józan életű, önkéntes sofőr, matekbajnok, lelkes adakozó, mások szerint nagy eséllyel az első női elnök. Anyuci és apuci büszkesége.

Mindig készen rá, hogy rendet rakjon a tündöklőbb nővére után. Egyszerűen ez vagyok én. Miss Jókislány.

– Hajnalban találkozunk! – int az ujjával Katia.

Hajlakk- és kétségbeesésfelhőben hagy magamra. A plafonra nézek. A szoba elhomályosul a feltoluló könnyektől. Akkora a fájdalom a lábamban és a gerincemben, hogy a szám belsejébe kell harapnom úgy, hogy a vérem is kiserken. Tudom, mit kell tennem. Hetek óta ezt csinálom. Na jó, hónapok óta. Átmeneti megoldás, de csodákat művel és elűzi a fájdalmat.

Élesen szívom be a levegőt, majd levetem magamat az ágyról, és elkúszom a lakatos naplómig. Az anyukámtól kaptam aznap, hogy beköltöztem a koleszbe.

„Mindent jegyezz le, Bailey! Minden könnycseppet, minden mosolyt, minden bukást és minden sikert! És ne feledd, a gyémánt nagy nyomás alatt képződik. Ragyogj mindig, bogaram!”

Kinyitom a lakatot a kulccsal, amit az egyik cserepes növény alatt tartok (igen, vannak növényeim, hogy Katiával biztosan tiszta oxigénhez jussunk). A belsejében nincsnek lapok, sem szavak, sem tinta. Azt hiszem, az egy jó metaforája a létezésemnek, hogy kibeleztem a csillámos, rózsaszín bőrkötéses naplómat a harmadik juilliardi hetemen, és beleraktam a papír helyére egy tizennégyszer tizennyolc centiméteres dobozt a piruláimmal. Nincsen vényesgyógyszer-problémám, főleg, mert a háziorvosom hónapok óta nem írt fel nekem semmit. Úgyhogy más módját találtam a beszerzésének.

Dr. Haddok azt akarta, hogy gipszeltessem be a bokámat, és négy hét ágynyugalomra, azután pedig gyógytornára ítélt. „Nem írhatok fel több Vicodint, Bailey. Szabad emlékeztetnem rá, hogy egy opioidjárvány kellős közepén vagyunk?”

Én erre könyörögtem, kérleltem, érveltem és alkudoztam, aztán anekdotán alapuló tényeket soroltam, amelyekkel alátámasztottam a fájdalomcsillapító-szükségletemet. Végül felírt nekem egy nyolcszáz milligrammos ibuprofen tablettát, hogy el tudjak menni a mai meghallgatásomra. Egy olyan vizsgára, amely kiválthatja az egyre romló jegyeimet balettből és táncalkotásból. Mindent beleadtam. Minden csepp energiámat. Minden izmomat és ínszalagomat a határokig kifeszítettem. De nem volt elég.

Én nem voltam elég.

„Látom, hogy nagyon szeretné ezt, Miss Followhill.” Az egyik szenior koreográfus ritmusosan kopogtatta a tollát a csíptetős tábláján, az ajka elégedetlenül legörbült. „Ám a készség nélküli szenvedély olyan, akár a jármű nélküli üzemanyag. Többet kell gyakorolnia az Alexander-technikát, hogy újratanulja az alapvető mozgásokat. Át kell ismételnie a pliét és a tendut. Térjen vissza az alapokhoz!”

Összeszorítom a szememet, és megrázom a fejemet, hogy elűzzem a szavait. Időnként azt sem tudom, hogy balerina akarok-e lenni, vagy ez az egyetlen, amivé válhatok. A sorsomat a születésem pillanatától megírták, én pedig aszerint cselekedtem. Anya látta a lehetőséget, a toborzók egyetértettek. Úgy tizenegy éves korom körül elkezdtek elárasztani bennünket a balettintézetek meghívói, és el volt döntve. Sínen volt a balerinakarrierem.

Belenyúlok a dobozba, tapogatózom. Egyetlen fájdalomcsillapítóm maradt. Nincs egy kedélyjavító, sem egy nyugtató.

– Hogy a csudába? – sziszegem. Katia biztos ellopott néhányat. Valahogy megkaparintotta a kulcsot. Tudom, hogy volt néhány Xanim itt. Kizárt, hogy mindet elfogyasztottam volna az utóbbi alig egy hétben.

Fogom a tablettát, és lenyelem víz nélkül, majd felveszem az úgynevezett naplómat, és egy kiáltással az ablakhoz vágom. Az üvegnek csapódik, majd a földre zuhan. Az üres doboz fejjel lefelé, szétnyílva hever a régi szőnyegen, akár egy haldokló hattyú pozícióban lévő prímabalerina. A tanárok hangja kavargott a fejemben pár perccel azután, hogy azt hitték, elhagytam a termet. Én viszont továbbra is a függöny mögött térdeltem, és fogtam a bokámat, miközben igyekeztem nem zokogni a fájdalomtól.

„Nem elég ruganyos.”

„Nem elég energikus.”

„Ő nem Melody Followhill lánya? Hát persze! Emlékszem az anyjára. Nem ő volt a legtündöklőbb csillagok egyike. Ha engem kérdeztek, szerencséje volt, hogy eltört a lába. Elég kényelmes házassághoz jutott. Az ifjabb Followhill jobb, de mégsem egy Anna Pavlova.”

Ez azután történt, hogy sikerült meggyőznöm őket, hadd lépjek újra színpadra, és hadd ismételjem meg a vizsgát, hogy meglegyen ez a félévem. Kizárt, hogy én, Bailey Followhill, a géniusz kiválóság, elbukjam az első főiskolai évemet.

Már csak néhány hónap van hátra a félév végéig, és a táncstúdión kívüli tárgyakból kifogástalanok a jegyeim. Nem mehetek haza korábban. Nem fedhetem fel a világ előtt, hogy az én legjobb teljesítményem nem a legjobb. Mellesleg, csak újra le kell vizsgáznom, szerezni egy jó jegyet, aztán ott lesz az egész téli szünet rá, hogy a sérüléseim meggyógyuljanak, és elhagyjam az egészen friss, nagyon is kezelhető gyógyszerfüggőségemet. Ráírok Paydenre.

Bailey: Akarsz bulizni?

Pontosan tudja, mit értek ez alatt.

Payden: Milyen durván?

Jelentése: Hány darabra van szükséged?

Bailey: Tavaszi szünetes durván.

Amennyid csak van.

Payden: Öt perc, és ott vagyok.

A hátamat az ajtónak vetve lecsúszom a földre, a fejemet a két térdem közé veszem, és némán sírok. Utálom, hogy a testem nem tartja a lépést a céljaimmal, az elhivatottságommal, a jegyeimmel. És azt is utálom, hogy ezért egy Paydenhez hasonló alaknak hatalma van fölöttem.

Néha szeretnék szétbomlani, mint a balettcipőm szaténszalagja, gyorsan pörögni, hogy meglazuljanak és leváljanak rólam a félénkség és szorongás rétegei, mígnem ott maradok pőrén. Titkon neheztelek a nővéremre, Dariára. Neki könnyű, mert a vele szemben állított elvárások nagyjából a nullával egyenlőek. Ő elfogadja a tökéletlenségét és büszkén, harci sérülésként viseli. Megmutatta a legrosszabb oldalát a férje, a baráti és a szüleink előtt, és ettől lehetetlen (valószínűtlen) módon csak még jobban megszerették őt.

Számomra ez nem opció. Én Bailey Followhill vagyok, a tökéletes kis balerina. Nincsenek elérhetetlen magasságok, sem túl nehéz dolgozatok.

Problémád van? Kérdezd Bailey-t! Ő mindent tud.

Nos, spoilerveszély! Fogalmam sincs, mit csinálok éppen.

Három perccel később kopognak, majd Payden áll a szobámban, barna szemében kaján csillogás. Üdvözlésképp talpra segít és a seggemre csap, erős sajgást hagyva maga után. Van benne valami lezser rosszindulat, amitől mindig ideges leszek.

– Basszus, Bails! Én imádom, ha valakinek nem ér össze a két combja, de ez még nekem is túl sok! – Ráadásul még egy testszégyenítő pöcs is, aki büszke rá, ha az emberek rosszul érzik magukat a bőrükben miatta. Az a hír járja, hogy tavaly összetűzésbe keveredett a tanáraival, amiért azt mondta a táncpartnerének, túl nehéz ahhoz, hogy megemelje. A lány nem volt negyvenöt kiló, ráadásul Payden még trágárul is beszélt. – Pocsékul nézel ki. – Felhúzza a nadrágja szárát, és előhúz egy visszazárható tasakot a lyukas zoknijából. Azon belül több kisebb, tablettákkal teli tasak van. – Sírtál?

– Nem. Csak ezek a hülye sérülések zavarnak – hazudom, miközben az öklömre húzom a felsőm ujját és megdörgölöm az orromat. Azt akarom, hogy elmenjen. Utálom őt. Csakhogy ő az egyetlen, akitől a szervezetben nem kimutatható nyugtatót lehet szerezni, és valódi Vicodint tart készleten.

– Megint baj van a csinos lábaddal, Followhill? – Meglengeti a hüvelyk- és mutatóujja közé csípett, Vicodinnal teli kis zacskót. A szájában cigaretta lifeg. – Nos, az ajánlatom még mindig áll, hogy a nyakam köré fonhatod! Én leszek a leghatásosabb fájdalomcsillapítód.

– Azon már túl vagyunk – motyogom, miközben próbálom elnyomni az együttlétünk fakó emlékét. – Nem érsz a Vicodin nyomába, Pay. Épphogy egy féladvilnyi vagy.

– Úúh! – nevet. – Ha egy kicsit is érdekelne, mit gondol egy elkényeztetett Todos Santos-i hercegkisasszony, most megsértődnék.

– Te akartál beférkőzni a bugyimba – emlékeztetem.

– Csodálkozol? Egy szűz megdugása mindig is a bakancslistámon volt.

Szenvtelenül bámulom a Vicodint, miközben azon merengek, vajon elég lesz-e majd. Ma már bevettem két Motrint a vizsgám előtt, és mégis elszúrtam a koreográfiát. Úgy érzem, mintha a sípcsontom bármikor eltörhetne.

– Van valami erősebb nálad? – Komolyan magamra sem ismerek ebben a beszélgetésben. Úgy végeztem el a gimit, hogy még a füvet sem próbáltam ki. Levnek egyszer értem kellett jönnie egy buliba, mert azt hittem, túlságosan is beszívtam a mások által eregetett füsttől.

– A V-nél? – Payden elhallgat, az arcát értetlenség borítja. – Persze! Van oxim, ha szer…

– Aha, kipróbálom az oxit.

Az arckifejezése elkomorul.

– Azt akartam mondani, ha szeretnéd kinyírni magadat. Nem árulok oxit diákoknak, és a te pehelysúlyú fejednek meg aztán pláne nem fogom eladni.

– Túlzol. – Olyan szoros kontyba fogom a hajamat, hogy belefájdul a fejbőröm.

– Nem-nem. Szélsebesen haladsz a pálcikaszint felét, és azok hajlamosak belehalni, ezzel mindenféle bajba sorolva a dílerüket. – Beletúr homokbarna hajába. – Figyelj, tudom, hogy ki tudnád fizetni, de nem éri meg a kockázatot. – Tekintetével elismerően végigmér. – Biztosan nem akarod megismételni a szenvedélyes éjszakánkat a régi szép idők emlékére?

Túl udvarias vagyok ahhoz, hogy megmondjam neki, szeretői képességei egy döglött sündisznóéval vetekednek.

– Biztos. Adj tíz szem Vicodint, aztán menj a dolgodra!

– Tízet? Bailey…

– Payden. – Sokatmondóan felhúzom a szemöldökömet, és kinyújtom a tenyeremet felé. Amikor továbbra is sóbálványként áll ott, előkapom a pénztárcámat a fiókból, kiveszek belőle egy köteg pénzt, és meglóbálom előtte, mint egy kártyatrükköt bemutató bűvész.

Nagyot nyel.

– Csajszi, ez már nem gyógyászati célra kell. Kezd átmenni függőségbe.

– Függőségbe? Ne viccelj! Úgy ismerem a WEBBeteget, mint a tenyeremet! Csak be kell fejeznem ezt a félévet. Elbírok ezzel.

Nem mond semmit.

– Mióta törődsz te velem?

– Nem törődöm – mondja szenvtelenül. – Magammal törődöm. Túlságosan is tehetséges, fiatal és dögös vagyok ahhoz, hogy börtönben kössek ki. Tudod te, mit csinálnak ott a hozzám hasonló emberekkel? – A keze közé veszi az arcát.

Elkerülnek, mert egy borzasztóan idegesítő alak vagy?

– Nem lesz bajom, Pay.

Végül a túlélési ösztöne felülkerekedik a bosszantó lelkiismeretén. Felsóhajt, és elveszi a pénzt. A mellkasomra nyomja a pirulás tasakot, és figyelmeztetően megemeli az ujját.

– Basszus, csajszi! Te vagy a legbiztosabb ügyfelem a campuson. Erre sem számítottam.

Erre én sem. Komolyan, miért gondoltam azt valaha is, hogy jó ötlet lefeküdni vele?

– Nagyon köszi! Legyen szép estéd! – Az állammal az ajtó felé bökök. Ami konrkétan alig egy lépésnyire van tőle. – Majd találkozunk.

Megcsóválja a fejét.

– Bajos egy csaj vagy te, Followhill. Örülök, hogy végül nem jöttünk össze komolyabban.

Az érzés kölcsönös.

Kitolom az ajtón, bár ő ráérősen körülnéz és nem mozdul, abban reménykedik, hogy meggondolom magam a kavarással kapcsolatban.

– Változtattál valamit a szobán? Máshogy néz ki…

– Payden! – szólok rá. – Menj ki a szobámból, mielőtt megsokkolózlak!

Miután becsukódik az ajtó, lehuppanok az ágyamra két ujjam között a gyógyszeres tasakkal, és lassú, egyenletes levegőt veszek. Bevehetnék egyet, és megvárhatnám, hogy hasson, miközben még több fájdalom és szorongás vár rám… vagy bevehetnék kettőt, hogy azonnal kiüssön, és elaludjak. Holnap reggel úgy ébrednék fel, mint aki készen áll meghódítani a világot. Bravúroznék a színpadon, tökéletes jegyeket kapnék. Payden téved. Nem vagyok függő. Én csak próbálom megmenteni a karrieremet, mint minden táncos. És… talán próbálom elfelejteni, hogy New York mennyire rideg, elszigetelő és barátságtalan.

Két tablettát csúsztatok a tenyeremre, aztán felhajtom egy kis vízzel. Húsz perc járkálás és fájdalomtól görnyedezés után beveszek egy harmadikat is. Végre beüt. Leereszkedem az ágyamra. Csakhogy úgy érzem, mintha beszívna a matrac. A fejem elsüllyed a párnában.

Zuhanok…

Merülök…

Egy mély és sötét helyre süllyedek, ahova a fény sem érhet el.

Egy olyan helyre, ahol az álmok szertefoszlanak.

*

Kábán és reszketve ébredek.

Nem kellene ennyire hidegnek lennie itt. A fűtés maximumon van, én pedig Daria bő Valentino pulcsiját viselem. Legutóbb akkor fáztam ennyire, amikor kiraboltak novemberben, és a rohadék arra kényszerített, hogy fehérneműre vetkőzzem, hogy ellophassa Daria elefántcsontszínű Vivenne Westwood selyemruháját. Ezt az incidenst szépen elfelejtettem elmesélni a szüleimnek, nehogy kiboruljanak. Ránézek az Apple órámra. Csak húsz perce aludtam el, mégis alig tudom nyitva tartani a szememet. Zihálva veszem a levegőt, és úgy érzem, mintha az ágyhoz szegezték volna a karomat. A jó hír, hogy nem érzem a fájdalmat a lábamban. A rossz hír, hogy egyáltalán nem érzem a lábamat.

Elég drogprevenciós foglalkozáson vettem részt ahhoz, hogy felismerjem a túladagolás jeleit. Erős borzongás szalad végig a testemen. Ledobom a súlyosnak érzett kezem a szőnyegre, ahol a telefonom tölt. De nem tudok egyensúlyozni, kifordulok az ágyból és lezuhanok a földre. Nem tudok mozogni. Nem tudok felállni. Szent szar, mit tegyek?

Valahogy ráfonom az ujjaimat a telefonomra. Lerántom a töltőről, és az arcom felé fordítom a kijelzőt, miközben reszketek, izzadok és pánikolok. Egy örökkévalóság, mire felold a képernyőzár. Eszembe jut, hogy felhívjam Katiát, aztán rájövök, nem pocsékolhatom el az egyetlen hívásomat egy megbízhatatlan alakra. Ehelyett beütöm az első nevet, akit hívok, ha bajban vagyok. Vagy akit hívnék, ha bajban vagyok. Lényegtelen, hogy furcsa a helyzet köztünk mostanában. Lényegtelen, hogy kitéptem a szívét a mellkasából, és beraktam egy aprítógépbe, amit elindítottam max fokozaton. Lényegtelen, hogy gyakorlatilag utál engem.

Lényegtelen, hogy belőlünk csak keserédes emlékek és két viseltes karkötő maradt. Vagy hogy a hiánya a legállandóbb része az életemnek, és valami azt súgja, ha továbbra is mi volnánk mi (igazán mi), soha nem szoktam volna rá a Xanaxra és a Vicodinra.

Amíg azt várom, hogy felvegye, a világ a szemem láttára zsugorodik össze. Mint amikor egy fotót bekebelez a tűz, és a szélei befelé kunkorodnak.

– Bailey?

Nyeglének, nemtörődömnek hangzik, és jó oka is van rá. #Bailev halott. Én magam öltem meg. A háttérben csábító zene, nevetés és sörösüvegek koccanása hallatszik. Buliban van.

– Lev… – A nyelvem egy félholt izé a számban. El sem hiszem, hogy kimondom ezt a szót. – Túladagoltam.

– Mi a…? – A háttérben ajtó csukódik be, és a zajok elhalnak. Egy csendes helyre ment, hogy halljon. A torkom teljesen elszorult. Francfrancfranc! – Ismételd meg! – követeli. – Mármint, kurvára azonnal!

– Túladagoltam. Gyógyszert. Azt… azt hiszem, mindjárt meghalok.

Habár eddig a pillanatig Lev a világon semmit nem tudott arról, hogy a Panadol Babynél bármi erősebbet használnék, gyorsan felveszi a fonalat.

– Mit vettél be? – A hangja lággyá és reszelőssé válik.

Semmi ítélkezés, semmi harag. El sem hiszem, hogy eltávolodtunk egymástól. El sem hiszem, hogy elszakítottam magunkat egymástól. El sem hiszem, hogy ez az utolsó alkalom, hogy beszélhetek vele. Valaha is.

– Vicodint, elméletileg. De… másnak tűnik. Nem jó. – Felületesen lélegzem, a szervezetem kezd leállni. – Hívnod kell nekem egy mentőt! – Nyelni próbálok. Nem sikerül. – És küldj fel valakit a kollégiumból a szobámba Narcannal. Arra az esetre… tudod…

Ki mondja, hogy nincs haszna, ha valaki kocka? Odafigyeltem azokon a drogprevenciós előadásokon.

– Igazából kurvára nem tudom, de ezt majd máskor beszéljük meg. – A hangja, ahogy sietősen matat valahol, ostoba és jogtalan reménnyel tölti be a szívemet. – Maradj vonalban… a francba! Basszus! Hol van? – morog. – Tha… valaki más telefonjáról intézem a hívásokat! Számolj el tízig!

A Megszokott Bailey visszafelé számolna latinul, csak, hogy felvágjon. A Jelenlegi Bailey még csak meg sem próbálja. A Jelenlegi Bailey továbbá van olyan ostoba, hogy elmereng azon, kicsoda Tha…? Egy lány? Barátnő? Most már összejön másokkal? Most nem szabad féltékenynek lennem. Az oxigénszintem alacsony, minden egyre sötétebb.

– Lev, félek.

– Ne tedd! – vakkantja, de úgy hangzik, ő sokkal jobban fél nálam.

Nyelek, és megérzi a pánikomat, mert azt kérdezi:

– Mikor hagytuk, hogy bármi rossz történjen a másikkal?

– Vannak dolgok, amik túlmutatnak rajtunk.

– Semmi sem mutat túl Baileven. – A hangja elszánt. – Ismételd meg!

– Semmi sem mutat túl Baileven – mondom erőtlenül.

– Ügyes kislány! Nincs jele hazugságnak.

Lecsukódik a szemem. Túl fáradt vagyok, elnehezült és zsibbadt. Hallom a háttérben, ahogy Lev egy segélyhívóssal beszél, aztán felhívja a Kollégiumi Irodát. Nyugodt, összeszedett, és pokolian parancsolgató.

Lev egy igazi szívtipró. Széles váll, telt ajak, csábító szempár, és olyan test jellemzi, ami mellett Adonis egy átlagos fazonnak tűnik. De nem ezért vagyok szerelmes belé. Azért vagyok szerelmes belé, mert ő az a srác, aki kirángat az első téli esőbe, hogy mezítláb táncoljunk a cseppek között, amióta csak meglátta egyszer, hogy ezt csinálom hatévesen. Azért szeretem, mert homlokon puszil, amikor szomorú vagyok, és nyálas romantikus vígjátékokat néz velem, amikor PMS-elek, de van sportkocsikkal versenyzős és sziklákról bungee-jumpingoló énje is.

Ő a keménység és a lágyság. A levegő és a víz. Ő a mindenem, és mégsem jelent nekem semmit mostanság. És apró darabokra hullok, ahogy most erre gondolok.

– Én… Lev, én… – krákogom.

– Túléled, az lesz. A segítség már úton van. Most pedig emlékeztess csak, melyik évben engedték meg, hogy a nők balettozzanak?

1681-ben. Megpróbálja elterelni a figyelmemet, amit értékelek, ám a szám túlságosan nehéz ahhoz, hogy válaszoljak.

– Gerle? – A hangja altató, körém csavarodik, akár egy gyapjútakaró. – Ott vagy?

A szemhéjam lecsukódik, ellep a sötétség. A halál hűvös, csöndes és gyönyörű. Annyira közel van, hogy érzem a leheletét a bőrömön. Az az első gondolatom, hogy mennyire önző vagyok, amiért ennek kiteszem őt, hogy végig kell hallgatnia a halálomat mindazok után, amin keresztülment.

– Felelj, Bailey! – Hallom, hogy üveg törik, majd egy sor káromkodás következik. Egy döbbent hang elejt egy mi a faszt a háttérben. Egy férfi mondta, és nem tudom, miért vagyok annyire megkönnyebbülve, hiszen mindjárt meghalok, de legalább Levnek van egy barátja, aki majd gondoskodik róla.

Hallom, ahogy Lev kitrappol a buliból, miközben elhárítja a kéréseket, hogy játsszon fánkfalósat.

– Csak várj! – ismétli kétségbeesetten a fülembe. – Bármelyik pillanatban ott lehetnek, Gerle! Tarts ki nekem, oké?

– Lev… – A hangom elcsuklik. – Jössz? Ide? Newyorba? – Összefolynak a szavaim.

– Aha – mondja habozás nélkül. – Úton vagyok! Várj tovább, rendben?

Hab tölti be a garatomat, és a könnyektől semmit nem látok. Megszorítom a karkötőmet. Egy rongyos fekete zsinór az egész, rajta egy ezüstszínű gerle. Levnek is van egy ugyanilyenje, amit soha nem vesz le.

Nem csoda, hogy a neved héberül szívet jelent – akarom mondani neki. – Az enyémet teljesen elraboltad.

– Milyen az égbolt, Gerle? – Hallom, hogy egy kocsiajtó becsapódik.

Az utolsó szavak, amiket ki tudok préselni magamból a képszakadás előtt:

– Felhős… lehet, hogy esni fog.

{1} Vadnay Emma fordítása.