Fordította

Lévai Márta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ana Reyes The House in the Pines

Copyright © 2023 by Ana Reyes

All rights reserved.

Borító © Sarah Oberrender

Borítókép © Paul Sheen /Trevillion Images,
Willing-Holtz / plainpicture,

tabako_ua / Shutterstock

Hungarian translation © Lévai Márta, 2023

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 641 485 4

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Gimes Katalin

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra: Harrach Judit

Bonknak, Anyának, Apának,
Bubbának, Briannek és Hildának

ELŐHANG

A fák között, mélyen bent az erdőben, áll egy ház, ami könnyen észrevétlen marad.

Valójában a legtöbb ember egyetlen pillantást vet rá csupán, aztán megállapítja, hogy nincs ott semmi. És nem tévednek, vagy legalábbis nem teljesen. Csupán egy épület maradványai láthatók ott, málladozó romok, amelyek közt gyökeret vertek a gyomnövények. Olyan ház, amit régen elhagytak a lakók. De vegyük alaposabban szemügyre a talajt, a nap és jég gyötörte betont. Íme, meg is van a tűzhely. És ha elég erősen figyelünk, lám, fellobban egy szikra. Ha ügyesen fújni kezdjük, lánggá terebélyesedik, és máris meleg fény árad szét belőle a hideg, sötét erdőben.

Ha közelebb lépsz, a tűz hirtelen felélénkül, telefüstöli a szemedet. Az aromás, gomolygó fenyőfüst már-már parfümmé édesedik, hogy aztán anya kabátjának illatává enyhüljön. Anya a szomszéd szobában mormol valamit. Ha körbefordulsz, szemügyre veheted a falakat, amelyek mintha félénken lépnének elő az erdőből, akár egy óvatos őz. A fagyott beton szőnyeggé változik. Vedd le a cipőd, időzz el itt egy darabig. Odakint erőre kap a szél, és kerepelő, gyors kopácsolás hallatszik, egészen közelről. Biztosan az ablakok zörögnek a keretükben. Könnyű hópelyhek hullanak az égből, lepelbe vonják a barátságos otthont. Betakargatják éjszakára. „Jó éjt, kicsi kalyiba, hadd aludjon a cica.” Emlékszel? Ritka az ilyen alkalom, hogy nem kell felkelned, nem kell üldöznöd senkit, és menekülnöd sem, senki elől. A konyhából az otthon illata árad feléd, és a sült hús sercegése hallatszik. Ilyen volt a világ egykor, az első hasfájás és az első megszerzett égési sérülés, az első eltévedés előtt. Ezért teszed meg, amire kérnek. „Jó éjt, hegy és völgy, jó éjt, senki se. Alszik az öreg hölgy, véget ért a mese.”

Aludj egy nagyot, mert mire felébredsz, ez a ház már nem lesz itt.

EGY

Maya még nem tudta, de a videó máris keringeni kezdett a közösségi médiában. A hat perc hosszúságú, szemcsés biztonsági felvétel megfelelően furcsa és nyugtalanító volt ahhoz, hogy több ezer megtekintést generáljon a nap folyamán, ám ahhoz nem volt elég szörnyű, hogy robbanást okozzon a neten, és ahhoz sem, hogy az embereket visszacsalogassa magához, és újra meg újra meg akarják nézni. Legalábbis a legtöbb ember szemében nem volt annyira izgalmas. Mayával ellentétben, aki számára a felvétel létezése azt jelentette, hogy minden a feje tetejére fordult, amit az elmúlt néhány évben felépített, ezt a sokszor rendezetlen, de többségében szilárd életet, amelyen Dannel osztoztak, aki halkan hortyogva aludt mellette az ágy túlsó felén.

De ő még nem látta a videót, mert került minden monitort. Nem akarta, hogy a kék fény ébren tartsa. Mindent bevetett, hogy elaludjon: Benadrylt vett be, aztán Melatonint, majd száztól indulva visszafelé kezdett számolni. Letakarta az órát, meleg fürdőt vett, és még egy kis lázcsillapító szirupot is bevett, de semmi sem segített. Ez már sorozatban a harmadik álmatlan éjszakája volt. E hónap elején költözött össze Dannel, és máris könnyedén lerajzolta volna fejből a hálószoba mennyezetén lévő összes foltot. Térképet tudott volna készíteni a fent látható repedésekről.

Oldalára fordult, és emlékeztette magát rá, hogy majd függönyt kellene vennie. Az ágy lábánál álló fűtőtest bekapcsolt. Ezt a háttérzajt általában szerette, de most csak ingerelte a fémrács zörgése. Lerúgta a takarót magáról, felkelt az ágyból, és a fehérneműje fölé felvett egy flanelinget. A lakás hideg volt, a központi fűtés csak részlegesen működött hatékonyan, de Maya bőre így is nyirkos volt az izzadságtól.

A padló lehűlt deszkái kellemesen simultak a talpa alá, míg végighaladt a sötétbe borult folyosón. Elhagyta a második hálószobát, ami üresen állt, eltekintve a szobabiciklitől, amit Dannel vettek meg a Craigslistről. Maya eddig sosem csinált nagy ügyet a lakásszépítésből a különféle apartmanokban, amelyekben az eddigi lakótársaival lakott az egyetem elvégzése óta – nem díszítették a falaikat poszterek, sem bekeretezett képek, de még könnyedén ide-oda ledobált díszpárnákat sem lehetett látni bennük. Ám az utóbbi időben rákapott, hogy munka után rendszeresen beugorjon a T.J. Maxxbe, a Kelly’s Kertcentrummal átellenben. Csak átszelte a parkolót, és az üzletben egyenesen elindult a lakásfelszerelési cikkek felé. Kisasztalokat vásárolt, szőnyegeket, tárgyakat, amelyeket valójában nem engedhetett volna meg magának.

Mayának tervei voltak ezzel a lakással. Eltökélte, hogy otthon érzi majd itt magát.

A hajnal közeledtével szürkés, télies fény vonta be a nappaliban az utóbbi időben vásárolt bútordarabokat: a kávézóasztalt, amit Maya ahelyett szerzett be, amelyet Dan volt lakótársa magával vitt elköltözésekor. Az új könyvespolcokat, amelyeken a könyvei sorakoztak, Danéi mellett. Egy másodkézből való, sötétzöld bársonnyal bevont kanapét. És fölötte az egyetlen dísztárgyat is, amit Maya hozott magával: ezen kívül nem ragaszkodott az elmúlt hét év során egyetlen tárgyhoz sem.

Egy fürdőlepedő méretű maja szőttes függött a falon: a vörös, sárga, zöld és kék szálak alkotta szőnyeget virágokra és kígyókra emlékeztető, egymásba fonódó szimbólumsorok díszítették. Többet jelentett Mayának egyszerű dísztárgynál. Azt nem tudta, pontosan mi a szimbólumok jelentése, de azt igen, hogy valahol a guatemalai hegyekben éltek olyanok, akik tudták olvasni őket. A konyha felé lopódzva elhaladt a sötétben a kárpit mellett.

A mosogatóban még ott voltak az esti főzés során elhasznált edények meg a bolognai szósszal összekent tányérok. Maya imádott Dannel főzőcskézni az új konyhájukban. Az étel fokhagymától és friss paradicsomtól illatozott, de nem volt igazán jó íze. Vagy egyszerűen Maya nem volt éhes.

De az is lehet, hogy a gyomra úgy összeszorult, mint egy ököl. Dan megkérdezte tőle, van-e valami baj, amire a nő azt felelte, egyáltalán nincs, és jól van, ám nem mondott igazat. Most kinyitotta a konyhaszekrényt, félresöpört néhány kávésbögrét, vizes- és borospoharat, míg rá nem bukkant arra, amit keresett. Egy röviditalos pohár, nagyjából negyed deci. Csak egyetlen pohárral iszik, fogadta meg Maya, és a hűtőre mágnessel felerősített fotók emlékeztették rá, miért.

A legutóbbi halloween bulin készültek egy fülkében, abban a bárban, ahol egész éjjel a barátaival táncolt. Maya az utolsó pillanatban kitalált magának egy „Boszitündér” nevű karaktert, miközben vadászta a megfelelő jelmezt a Goodwillben. Csillogó szárnyat, hegyes csúcsban végződő fekete kalapot és egy kék, flitteres gallérú ruhát viselt, ami valamiért második helyet ért a jelmezversenyen.

Dan Max volt azon az estén, az Ahol a vadak várnakból. Nem volt könnyű olyan szürke overallt szereznie, ami teljesítette azt az elvárását egyfelől, hogy fel tudja rángatni tekintélyes termetére, arról nem is beszélve, másfelől, hogy etikus körülmények között történjen a gyártása. De Dan idejekorán nekiállt a keresésnek. Amikor megvolt a megfelelő darab, bolyhos farkat készített hozzá kiegészítésnek, és felerősítette az overall ülepére, hozzá egy koronát is készített magának, aranyszínű, újrahasznosított kartonpapírból.

Ők ketten nagyon sok szempontból egymás gyökeres ellentétjeinek látszottak; Maya kis termetű és meglepően atletikus testalkatú volt ahhoz képest, hogy soha életében nem sportolt komolyan, Dan pedig magasra nőtt, és ránézésre szerette a hasát, ami igaz is volt rá. Dan kék szemű és világos bőrű volt, rövidre nyírt, vörösesbarna szakállt és szemüveget hordott, Maya viszont kreolos összbenyomást keltett, és etnikai hovatartozását valójában szinte lehetetlen volt megállapítani. Az új ismerősei mindig találgatták, és hol indiainak, hol töröknek, hol mexikóinak, hol örménynek vélték. De valójában félig guatemalai származású volt, negyedrészt ír, és negyedrészt olasz. A sűrű fekete haj és a magas maja arccsont találkozott az arcán egy kerekded ír állal és egy pisze ír orral. És bár talán első pillantásra nagyon különbözőnek látszottak ők ketten, ha az ember alaposabban szemügyre vette a hűtőre rögzített képet, mégis volt valami közös a testtartásukban – Dan enyhén Maya felé dőlt álltában, a nő pedig úgy fordult felfelé, mintha félúton találkozni akarnának. Boldognak látszottak. És Maya részegnek is. Nem annyira, mint akinél képszakadás történt, de mint aki közel jár hozzá.

Maya kivett egy üveg gint a fagyasztóból. Fehéres köd áradt ki a palack nyakán, miután letekerte a kupakját, aztán a pereméig megtöltötte a kis poharat. Megemelte – Csirió! – a képen látható arcok felé, és ígéretet tett magának: másnap reggel elmeséli Dannek, miért nem volt önmaga az utóbbi néhány napban, miért nem tudott sem aludni, sem enni. Elárulja, hogy Klonopin-megvonási tünetei vannak.

Az első baj az volt ezzel, hogy Dan eddig arról sem tudott, hogy Klonopint szed. Amikor megismerkedtek, Maya már régóta használta esténként a szert, hogy aludni tudjon. Nem nagy ügy, ráadásul orvosi receptre – miért említette volna meg bárkinek, akivel randizgat?

Dan előtt nem volt senkije, akivel egy hónapnál hosszabban húzták volna. Dannel viszont az első hónapból hamarosan három lett, és még mielőtt Maya felocsúdott volna, eltelt két és fél év.

De most vajon mivel tudja megmagyarázni, miért várt ilyen sokáig? Sőt, hogy eleve miért kezdte el szedni a gyógyszert?

És vajon mit gondol majd Dan, ha kiderül, hogy a tabletták nem egy gyógyszertárból származnak, hanem Maya barátnőjétől, Wendytől?

Maya, aki már nagyon sokféle módon racionalizálta a függőségét, azzal nyugtatta magát, hogy ez nem hazugság, csak elhallgatott valamit Dan elől; hogy csupán a lelki nyugalma érdekében hordja a kézitáskájában a gyógyszert egy aszpirines fiolában, nem azért, hogy elrejtse. Végig azt tervezte, hogy felhagy vele, és ha majd biztonságosan maga mögött hagyja a szokást, mindent elmond Dannek.

De most kifogyott a kis sárga tablettákból, és Wendy, az egyetemi barátnője, egyszer sem hívta vissza, amikor Maya kereste, pedig már vagy egy tucatszor próbálkozott, üzeneteket küldött, e-mailezett, és végül telefonált. Ők ketten jóban maradtak a diploma megszerzése után is, ami legfőképp annak volt köszönhető, hogy mindketten továbbra is a Bostoni Egyetem környékén laktak, és szerettek bulizni. Napközben ritkán találkoztak, de a hét sok estéjén ittak együtt. Ám most, hogy Maya sokkal kevesebbszer járt el otthonról esténként, mint régen, egyre ritkábban látták egymást; és Maya visszagondolva rádöbbent, hogy havonkénti egy közös étkezésük is szó szerint üzleti reggelivé alakult át: ötven dollár cserélt gazdát, cserébe kilencven milligrammnyi Klonopinért.

Lehetséges volna, hogy Wendy ezért nem hívja vissza?

Ahogy Maya elvonási tünetei súlyosbodtak – álmatlanul hánykolódott éjjelente, folyton úgy érezte, mintha tűz égetné az agyát, és a bőrén hangyák masíroznának –, sokat gondolkodott rajta, hogy vajon Wendy sejtette-e, milyen rettenetes élményben lesz része.

Maya mindenesetre nem gondolta. Dr. Barry, a pszichiáter, aki hét éve felírta neki a gyógyszert, egy szóval sem említette, hogy függőséget okozna. Annyit mondott, hogy a pirulák segítenek majd az alvásban, ami igaz is volt – de csak egy ideig. Ahogy teltek a hónapok, Mayának egyre többre volt szüksége, hogy ugyanazt a hatást elérje. Dr. Barry mindig készségesen állt a rendelkezésére, és egyetlen tollkanyarintással nagyobb dózist írt a receptre – egészen addig, míg Maya le nem diplomázott, és meg nem szűnt a biztosítása. És ő csak akkor döbbent rá, hogy képtelen gyógyszer nélkül aludni, amikor már nem tudta kifizetni az orvosnál tett látogatás díját, és kénytelen volt lemondani róla.

Nagy szerencséjére Wendynek, aki nemigen bízott a mentális egészségre szakosodott orvoslásban, szintén felírták a gyógyszert. Wendy egyiket sem szedte az orvos által felírt gyógyszerek közül, inkább eladta őket, vagy elcserélte más drogokra. Az elmúlt három évben, az egyetem óta, mindig Maya vette meg Wendytől a Klonopint. És mindig azt mondogatta magának, hogy le fog szokni róla. Nem számított rá, hogy könnyen megy majd, de a valódi helyzet súlyossága még őt is meglepte. Hiába nézett utána az interneten is a tüneteknek. Álmatlanság, nyugtalanság, remegés, izomgörcsök, paranoia, felfokozott idegállapot… ezekkel még megbirkózott valahogy. Ám az, hogy hallucinációk is gyötörhetik, már igazán megrémisztette.

Minden lelkierejére szüksége volt, hogy visszatekerje a gines palackra a kupakot, és visszategye a hűtőbe. Kiment a fürdőszobába, és ivott egy nagy korty Ny-Quilt. Az arca eltorzult, amikor a szirup lecsorgott a torkán. A tükörképe, amely kísértetiesnek hatott a magas, tejüveges ablakon beáradó fényben, utánozta a grimaszt. Maya bőre sápadt és nyirkos volt, a szeme alatti karikák, mint két kráter. A gyógyszerelvonás miatt az étvágya is megromlott, és a tükör tanúsága szerint, megélesedett arccsontja és kiálló kulcscsontja alapján, máris sokat fogyott. Erőnek erejével kellett rávennie magát, hogy ellazítsa az állkapcsát.

A nappaliban lerogyott a kanapéra, és lerángatta magáról az átizzadt flanelinget. Felkattintotta az olvasólámpát, és megpróbált belemerülni egy könyvbe: a misztikus történet eddig tetszett neki, de most csak újra és újra ugyanazt a bekezdést kezdte elölről. A csend szinte harsogott körülötte, de tudta, hogy az utca odakint lassan meg fog élénkülni, behallatszanak majd a korai zöld metróval munkába indulók által keltett zajok, meg a járda mellett parkoló autókba beszálló utasok ajtócsapkodása.

Hirtelen lépések hallatszottak, és Dan bukkant elő az előtér sötétjéből. Félig aludt még, a haja kuszán az égnek meredt. Sokáig fenn volt, a harmadéves jogi vizsgáira készült.

Mindketten huszonöt évesek voltak, és Dan eddig többet kihozott az életéből, vagy legalábbis Maya így érezte. Hamarosan végezni fog a jogon, és kereshet magának egy ügyvédi állást. Ezeket a feladatokat Maya nem irigyelte. Amit viszont igen, az Dan magabiztossága volt. A saját magába vetett hite. Környezetvédelemre szakosodott ügyvéd akart lenni, ez volt a célja már akkor is, amikor megismerkedtek, miközben a nő azóta, hogy végzett a Bostoni Egyetemen, a Kelly’s Kertcentrumban dolgozott: kiszolgálta az ügyfeleket, és növényeket ültetett.

Nem arról volt szó, hogy ő maga úgy érezte volna, a munka nem elég jó neki, de néha aggasztotta, hogy talán Dant zavarja ez, vagy éppen egy kicsit lenézi amiatt, hogy ennyire hiányzik belőle a motiváció. Az első találkozásaik során Maya azt mondta a férfinak, hogy író szeretne lenni, és Dannek tetszett a dolog; azóta is emlegette alkalmanként, és kérdezgette, mikor olvashatja Maya munkáit. De az volt az igazság, hogy Maya semmit sem írt utolsó éves kora óta.

Az utóbbi időben Dan fel is hagyott a kérdezősködéssel, mintha már nem hinné el, hogy Maya valaha is megvalósítja a tervét.

Dan most hunyorogva nézte a félhomályban. Maya alsóneműben ücsörgött a kanapén, Danen viszont melegítőalsó, gyapjúzokni és hosszú ujjú felső volt.

– Hé… – szólította meg a nőt álomittasan. – Minden rendben?

Maya bólogatott.

– Nem tudtam aludni.

De Dan nem volt ostoba. Sőt, ami azt illeti, éppenséggel vágott az esze, mint a borotva – Maya részben ezért szeretett bele. A férfi tudta, hogy valami baj van, és Maya el is akarta árulni neki, mi – mert megígérte magának, hogy megteszi –, de most nyilvánvalóan nem alkalmas erre az idő. (Most sem.) Felemelkedett a kanapéról, a válla köré vonta a flaneling viszketős anyagát, a nappalin át odalépett Danhez, és a karjára tette a kezét.

– Már úgyis épp indultam volna vissza. – Belenézett a férfi álmos szemébe, aztán elindult a hálószoba felé.

Nehéz volt megmondani, mikor lett a hálószobájuk ennyire rendetlen. Egyiküknél sem jött természetesen a rendszeretet, de a nappalit és a konyhát sikerült rendben tartaniuk. Ám mivel a vendégeknek sosem volt rá okuk, hogy bemenjenek a hálószobába, Maya és Dan hamarosan szertehagyogatták a ruháikat a padlón, egyre több használt kávéscsésze, borospohár és lehajított könyv borította el a helyiséget, és az utóbbi időben csak még tovább romlott a helyzet. Mayát korábban sosem zavarta a rendetlenség, de most úgy érezte, a hálószobájuk zavaró módon tükrözi vissza a fejében uralkodó káoszt.

Lefeküdt, lehunyta a szemét. Dan felől olyan hang érkezett, mintha mondani akarna valamit. Maya várt. Egészen addig, míg a férfi lélegzetvétele lelassult, és hallatszott, ahogy újra álomba nem merül mellette.

Ekkor indult Maya álma. Az egyik pillanatban még Dan szuszogását hallgatta, a következőben pedig már Frank háza felé baktatott. Ébren elfeledkezett a helyről, de álmában minden apró részletét ismerte: az odavezető keskeny ösvényt az erdőn át, majd a hidat, amelyen átsétálva a túloldali tisztásra lehetett jutni. A ház a tisztáson állt, fák sorfala vette körül. A verandán két üres hintaszék állt. Az ajtó be volt zárva, de álmában a nőnek mindig volt hozzá kulcsa.

Belépett, de nem azért, mert így akarta, hanem mert nem volt más választása. Lénye egyik fele – az a része, amelyik az álmot álmodta – ragaszkodott hozzá, hogy egyik éjjel a másik után visszatérjen, mintha volna itt valami elvégzendő feladata. Valami, amit meg kell értenie. A magas, kőből épített sparhelt belső tűzterében meleget árasztó lángok lobogtak. Az asztal meg volt terítve két személyre. Két mély levesestányér, két kanál, két üres pohár várta, hogy megtöltsék. A tűzhelyen álló fazékban valamilyen egytálétel rotyogott. Főtt hús, rozmaring, fokhagyma és kakukkfű – isteni – illata töltötte be a helyiséget, és Maya érezte, hogyan kezd ellazulni a teste, hogyan lassul le, még így is, hogy a rémület a zsigereit szorongatja, és makacs indáival szorosan körbefogja a szívét.

Nem érződött álomnak a jelenet.

Tudta, hogy Frank itt van. Ahogy mindig. Az ablakon túlról a vízfolyás halk moraja hallatszott, de Mayát nem tévesztette meg a békés hang. Itt bent minden csupa veszély, ott lappang minden egyes tárgy felszíne alatt, beleszövődik a hely teljes szövetébe. Veszély rejlik ebben az otthonosságban, ebben a barátságos melegben. Még a kinti vízcsobogásban, a lágy gurgulázásban is – ami mostanra egyre hangosabbá vált. Behallatszott, hogyan rohan át a víz a sziklák fölött. A ritmikus, kitartó csapkodás egyre harsányabb, egyre kifejezőbb lett, mintha a víz beszélni akarna Mayához, mintha szavak bukkannának fel a háttérzaj felszínére, de visszaszippantaná őket a mélység, mielőtt a nő elkaphatná értelmüket.

Maya a fülét hegyezve próbálta megérteni, mit mond a folyó, míg rá nem döbbent, hogy nem a víz beszél hozzá. Hanem Frank.

Frank, aki ott áll közvetlenül mellette, és egyenesen a fülébe susog. Maya minden szőrszála az égnek állt. A szíve megrándult, a rémült visítás hangja a fülét tépte, és lassan mozdulva hátrafordult.

Aztán az izzadságtól csuromvizesen, kinyitotta a szemét.

Ritkán emlékezett az álmaira felébredés után, vagy ha mégis, csak halvány benyomások maradtak utánuk, de az azóta eltelt napokban, hogy bevette az utolsó szem Klonopint, az alvása még töredezettebbé vált. Azóta sokkal élénkebben álmodott, és az álmai után mindig körbevette a rémület köde. Maya tapogatódzva megkereste az órát, és maga felé fordította. 5.49. Óvatosan, nehogy felébressze Dant, újra kimászott az ágyból, elvette a laptopját az íróasztalról, és lábujjhegyen kiosont a nappaliba.

Előkeresett egy lejátszási listát, amelyet a természet nyugtató hangjaiból állítottak össze, meg az anyja német csokoládétorta-receptjét. Ma este Dannel arra készültek, hogy autóval megteszik a kétórás utat Amherstbe, és megünneplik Dan anyjának születésnapját. Rendes esetben Maya várta volna a programot – kedvelte a férfi szüleit, ezért is ajánlotta fel (még mielőtt kifutott volna a gyógyszeréből), hogy süt egy tortát –, de most eltűnődött, vajon hogyan lesz képes végigülni a négyszemélyes vacsorát anélkül, hogy a szülők észrevennék, valami nincs rendjén.

Pedig Maya azt akarta, hogy elfogadják. Amikor először találkozott velük, Dan apja úgy gondolta, vicces lenne, ha spanyolul cserélnének eszmét, ami kínos jelenetekhez vezetett, mert Maya rettentő rosszul beszélte a nyelvet. Pontosan ugyanúgy, mint bárki, aki csak a középiskolában tanulta: a magánhangzói túl hosszúak voltak, rossz igeidőket használt, miközben Dan apja még az r-eket is pörgetni tudta. Maya angolul kért tőle elnézést; és azóta egyfolytában azon igyekezett, hogy tisztára mossa magát Dan szülei előtt.

Akárcsak a fiuk, Greta és Carl is okos emberek voltak. Intellektuálisak. Az asszony fotóriporterként dolgozott, a férfi ötödikeseket tanító tanár és több nyelven alkotó költő volt. Maya azt akarta, hogy szeressék, és ezenfelül szeretett volna olyan lenni, mint ők. Nem úgy tervezte, hogy egész életében a Kelly’s Kertcentrum alkalmazottja marad. El akarta mesélni Gretának és Carlnak, hogy az apja is író volt, még ha az anyja most csupán szakácsnő is egy luxus rehabilitációs intézmény konyháján, ahol a kenyérsütés a fő feladata.

De ha elárulja ezt a titkát, a szülők azonnal kérdezősködni kezdtek volna az apjáról, aki meghalt, még mielőtt Maya megszületett volna. És miután ez a tény elhangzott egy-egy beszélgetés során, mindig kínos csend következett, mert mindenki keresgélte magában, mit tudna erre válaszolni, márpedig a kínos helyzet volt az utolsó dolog, amire Maya ma este vágyott.

Egyszerűen azt fogja mondani nekik, hogy rossz passzban van. Ami igaz is. Sminkkel eltünteti a szeme alatti karikákat, és igyekszik, hogy ne törölje le óvatlanul. Mosolyog majd, nem túl szélesen, de nem is összepréselt csíkszájjal, és senkinek fogalma sem lesz róla, milyen rosszul aludt.

Megdörgölte a halántékát, és igyekezett a fülhallgatóból áradó vízesés hangjaira koncentrálni. Listát írt, mi mindenre van szükség a tortához. Kókuszreszelék, író, pekándió. Aztán mivel úgysem tudott volna a könyvére koncentrálni, megnyitotta a YouTube-ot, és végigpásztázta a sok csatornát, amelyekre fel volt iratkozva. Muszáj találnia valamit, amivel elterelheti a gondolatait a fájdalmas sóvárgásról. Valamit, amit arra találtak ki, hogy megragadja a figyelmét, és ne eressze el.

Maya egyáltalán nem használta a közösségi médiát. A barátai ezt különcségnek látták, Dan viszont kijelentette, hogy üdítőnek találja, és Mayának is sikerült meggyőznie magát, hogy ez valamiféle tartást ad neki, és közöl vele valamit a világgal magáról. Még az is lehet, hogy így történt, legalábbis részben, de a teljes igazság sokkal bonyolultabb volt ennél, és egyáltalán nem olyasmi, amin Mayának e pillanatban merengenie kellene, hiszen a nyugtalansága már így is a tetőfokára hág.

Megnézett egy rövid videót, amelyben egy macska szerepelt, aki felnevelt egy elárvult beagle-t, majd egy másikat is végignézett egy gördeszkázó boston terrierről. Nem volt profilképe, sem bármiféle személyes információt nem tett közzé magáról, de ez természetesen nem mentette meg attól, hogy célzott hirdetésekkel és ajánlott videókkal ne bombázzák.

Később elgondolkodott rajta, hogy talán ezért bukkant fel a neki ajánlott rövidfilmek között a „Lány halála a kamera előtt” című felvétel. Természetesen rákattintott. A leírás szerint a szemcsés, hatperces anyagot egy étkezde biztonsági kamerája rögzítette, Pittsfieldben, Massachusettsben, Maya szülővárosában. Annak ellenére, hogy az étkezdét az 1950-es évek stílusában rendezték be, valószínűleg új lehetett, mert Maya nem találta ismerősnek. Jól megvilágított bokszok sora állt az ablakok előtt, a többségük üresen. Ránézésre valamikor a déli órákban készült az anyag. Színes volt, de alacsony felbontású, minden elmosódott rajta. A fekete-fehér, sakktáblamintás padló. A falakat díszítő, retró autókat ábrázoló fotók. Az első kockákon csak egy négytagú család meg két idősebb ember ült a helyiségben.

A kamera a bejárati ajtó felé nézett, hogy fel tudja venni, ha egy bűnöző, fegyverrel a kezében beront, vagy épp elfut a kasszában található pénzzel, de mégsem ilyen jelenetet kapott el. Hanem azt, hogy a kinyíló ajtón egy szokványosnak tűnő pár lép be, egy harmincas éveiben járó férfi meg egy nála valamivel fiatalabb nő. A nő kerek, nyílt arcával, magas homlokával és nagy, sötét szemével egy kicsit emlékeztetett Mayára.

A férfi Frank Bellamy volt.

Mayának szemernyi kétsége sem volt efelől. Hét éve nem látta, de a csapott áll és az enyhén hajlott orr összetéveszthetetlen volt. A könnyed járás, a kusza haj. A gyenge minőségű videón nem látszott a korosodás semmiféle jele a férfin, Maya pontosan ugyanolyannak látta, mint ahogy emlékezett rá. Mintha egy nap sem telt volna el azóta. Figyelte, hogyan ül be a két ember az egyik bokszba, és veszik kézbe a laminált étlapot. Odalépett hozzájuk a pincérnő, vizet hozott nekik, és felvette a rendelést, de nem írt le semmit.

Úgy tűnt, Frank és a vele érkezett nő szokványos beszélgetést folytatnak, azzal a különbséggel, hogy kizárólag a férfi vitte a szót. A nő csak hallgatta. A kamera felé fordulva ült, látszott az arca, miközben Frankből csak a jobb fülét, az arca meg a szeme egy részét és beszéd közben mozgó szája sarkát rögzítették a képek.

Maya tüdejét hideg tapogatók kaparászták belülről.

Valószínűleg sokan elkapcsoltak eddigre a videóról, mert már öt perc eltelt, és még mindig nem történt szinte semmi. Az emberek nagy részére még az ilyen kattintásvadász címek sem gyakorolnak elég mély hatást ahhoz, hogy egy bizonyos ponton túl is megmaradjon a figyelmük. Bárki posztolta is a videót, választhatta volna azt is, hogy kivágja belőle ezt a hosszú, egyoldalú beszélgetést, amit Frank folytatott a nővel, de talán szükség volt rá ahhoz, hogy jobban nyilvánvalóvá váljon, hogy ami a következő pillanatban történt, teljesen váratlan volt.

Maya közelebb hajolt a képernyőhöz, és megpróbálta megfejteni a nő arckifejezését. Csak halványan érdekelhette Frank mondandója, bármi volt is az, de üres arca nem sokat árult el a valódi gondolatairól. Frank láthatóan egy olyan történetet mesélt neki, ami egyáltalán nem volt vicces, vagy olyat, ami semmi meglepőt nem tartalmazott. Vagy talán valamilyen instrukciókat adott neki, esetleg részletesen elmagyarázta, hogyan juthat el valami ismeretlen, távoli helyre.

A nő akár egy hátsó padsorban ülő diák is lehetett volna egy álmos kora nyári napon. Magán hagyta sárga pufikabátját, sötét szemét a férfira függesztette, két könyökével megtámaszkodott az asztalon. A kép alján lévő sávon látszott, hogy már csak húsz másodperc maradt. Ekkor történt.

A nő előre-hátra ringatózott ültében. Előredőlt, a szeme tágra nyílt. Meg sem kísérelte tompítani az esést, két alkarja továbbra is az asztalon maradt, miközben az arca belecsapódott az asztallapba. Más körülmények között komikus lett volna a jelenet hirtelensége, mint amikor egy bohóc arca landol a tortakrémben, de itt nem volt torta, és senki sem nevetett. Csak rövid, döbbent moccanatlanság következett, aztán Frank átrohant a boksz túloldalára, levetette magát a nő mellé, és mondott neki valamit, talán a nevét. Most, hogy immár a kamera felé nézett, világosan látszott rajta, mennyire elszörnyedt.

Frank magához ölelte a nőt, aki holt súlyként lógott a karján. A videó azzal végződött, ahogy a pincérnő odasiet. De az utolsó pillanatban Frank még felnézett a kamerára, egyenesen a lencsébe, és Maya úgy érezte, mintha az ő szemébe mélyedne a tekintete.

Remegő kézzel csukta le a laptop tetejét.

A videót nem egészen három napja posztolták, és máris hetvenkétezren látták. Franknek minden oka megvolt rá, hogy feltételezze, Mayához is eljut a felvétel, ami azt jelenti, hogy neki pedig minden oka megvolt rá, hogy féljen. Végtére is nem ez volt az első alkalom, amikor Maya szemtanúja lett, hogyan hal szörnyet váratlanul valaki Frank jelenlétében.

KETTŐ

Aubrey West, aki a középiskolai évek alatt Maya legjobb barátnője volt, egy ragyogó nyári napon esett össze holtan, nem sokkal azelőtt, hogy Maya beköltözött az egyetemi kampuszra. Aubrey halálát nem rögzítette videófelvétel, de így is nagy közfigyelmet keltett. Tévéműsorokban, újságcikkekben taglalták, és pletykáltak róla az emberek. Egy egészséges tizenhét éves lány derült égből villámcsapásszerűen holtan rogyott össze. Ha vele megeshetett… riadoztak az emberek.

Akárcsak a mostani felvételen szereplő lány, Aubrey is éppen Frankkel beszélgetett, amikor megtörtént. És Maya meg volt róla győződve, hogy Frank ölte meg. Azt nem tudta megmagyarázni, hogyan tehette (még ha arról voltak is elképzelései, miért), és végül, mivel semmilyen bizonyíték nem volt a kezében (sőt egy idő után magában az érzékelésében, az ép eszében sem bízott), nem volt más választása, mint hogy továbblépjen.

Vagy inkább csak megkísérelje.

Maya mindig is szívesen ivott, attól a pillanattól kezdve, hogy Aubrey meglovasított félliternyi vodkát az anyja készletéből, és Sunny D narancslével összevegyítve megitták. De akkoriban egész mást jelentett az ivás. Aubrey-val tiniként nagy kanállal falták az élvezeteket, de másnak látták magukat, mint azokat a lepukkant arcokat a középsuliból, akik órák közt rendszeresen kiosontak a parkolóba, hogy aztán lomhán kornyadozva, vörös szemmel ácsorogjanak a folyosói szekrényük előtt. Maya minden erőfeszítés nélkül jeleseket kapott minden tárgyból, és Aubrey is kifejezetten éles eszű volt, habár az ő osztályzataiban ez nem tükröződött. Átlátott az embereken, és a maga teljességében megértette minden tettüket. A családjával rengeteget költözködtek ide-oda kiskorában, ezért nagy gyakorlatot szerzett abban, hogyan szerezhet új barátokat, ám egy dolgot nem sikerült elsajátítania, azt, hogy hogyan tarthatná meg őket.

Ő volt az Új Lány, amikor megismerkedtek Mayával kilencedikben, angol irodalomórán. A zöld szemű, csalafinta mosolyú lányt mindenki titokzatosnak és izgalmasnak látta, különösen a fiúk. Maya csak egy volt a sok új barátja közül, akiket Aubrey begyűjtött az első pár hét során az iskolában, de a többitől eltérően kettőjük barátsága volt az egyetlen, amelyik meg is maradt. Az, amit mindkét fél ápolt.

Párba kerültek egy Emily Dickinson műveivel kapcsolatos projektben, és a költészet végleg összekötötte őket. Részben az irodalom tette, hogy kettősük működőképesnek bizonyult: osztoztak abban a képességben, hogy egy-egy szép verssor a végletekig el tudta ragadni őket. Emellett azonban az is közös volt bennük, hogy sohasem tartoztak igazán senkihez – Aubrey sem, aki addigi élete során mindig az új lány szerepét gyakorolta, és Maya sem, aki pedig folyton a könyvébe temetkezve járt-kelt az emberek közt. Kinézetre „spanyolos” volt, de egyedülálló, fehér bőrű, szőke anya nevelte, és alig valamit tudott a családja Guatemalában élő ágáról. Úgy érezte, nem tudnak mit kezdeni a spanyol gyerekekkel sem, miközben az a tény, hogy nem fehér bőrű, azzal járt, hogy Pittsfieldben kilógott a társai közül.

Maya az ideje nagy részét olvasással töltötte, meg azzal, hogy történeteket talált ki. Sokkal nagyobb népszerűségnek örvendett a tanárok körében, mint a társai között, de nem bánta. Hiszen ő író lesz, ugyanúgy, mint az apja volt. Könyveket ír majd, és híres lesz. Messze maga mögött hagyja Pittsfieldet.

Szinte minden egyetemre felvették, ahová jelentkezett, és ő a Bostoni Egyetem mellett döntött, egyfelől az ottani kreatívírás-program, másfelől pedig a felkínált ösztöndíjak miatt. De az első szemeszter előtti héten Aubrey meghalt.

És Maya élete kettéhasadt: onnantól létezett egy Előtte meg egy Utána.

Elveszítette a legközelebbi barátját. A szeme előtt történt, de mégis, a mai napig úgy érezte, inkább az eset váratlansága hatott rá, kevésbé az, amit látott. Mintha egy bűvésztrükköt figyelt volna, és felfogta volna, hogy csak illúzió, de képtelen lenne rájönni, hogyan sikerülhetett a bűvésznek.

Az egésznek nem volt értelme. Aubrey teljesen egészséges volt, semmilyen egészségügyi előzményről nem volt tudomásuk. A szülei boncolást végeztettek, de az sem adott választ semmire, ezért az orvosszakértő végül a „Hirtelen bekövetkező, megmagyarázhatatlan haláleset” kategóriába sorolta – így hívják tudományosan, ha valaki váratlanul holtan rogy össze, szemlátomást minden észszerű magyarázat nélkül. Gyakran szívritmuszavarra fogják, vagy valamiféle görcsre.

De Maya meg volt győződve róla, hogy Frank keze van a dologban.

Nem találtak sem fegyvert, sem mérget, semmiféle testi kontaktusra nem derült fény. Aubrey holttestén nem volt jele vérzésnek vagy sebesülésnek. Maya nem tudott bizonyítani semmit – sőt magyarázatot sem talált rá, de meg volt győződve róla, hogy Frank valamiképpen félrevezette őket.

Talán akkor, ha lett volna egy morzsányi bizonyítéka, a rendőrség komolyan vette volna. Ám így, ahogy történt, egyszerűen kihallgatták Franket, aztán nem találva okát, hogy tovább benntartsák, el is eresztették. Mayát pedig figyelmeztették a hamis vádaskodás veszélyeire: ezzel a viselkedéssel akár tönkre is teheti egy ember életét.

Az anyja több türelemmel viseltetett Maya gyanúi iránt, de előbb-utóbb, amikor sehogy sem akart összeállni a kép, aggódni kezdett a lánya lelki egészségéért. A mentális betegségek átokként ültek a családon generációk óta, és a tizenhét éves Maya épp abban a korban volt, amikor lecsaphatott rá.

Így került dr. Fred Barry keze alá, miután az anyja megtalálta a pszichiáter számát a Sárga Oldalakon.

Nem telt bele egy óra, és dr. Barry rövid távú pszichés zavart diagnosztizált Mayánál. Úgy vélte, a gyász válthatta ki. Azt mondta, a lány Frank miatt érzett félelmei téveszmék, de biztosította róla, hogy nem ő az első, aki mágikus gondolkodással reagál egy ilyen hirtelen és váratlan halálesetre. Hiszen százezer emberből kevesebb mint ketten vannak, akiknek a halálát nem lehet megmagyarázni még boncolás segítségével sem.

Bizonyos kultúrák ezeket a haláleseteket a gonosz szellemek művének tartják. Az emberi elme mindig magyarázatot próbál találni a felfoghatatlanra – ebből történetek, teóriák és egész hitrendszerek születhetnek –, és Maya elméje, magyarázta dr. Barry, az a fajta, amely arcokat lát a felhőkben, és üzeneteket olvas ki a tealevelekből. Mintázatokra lel ott is, ahol mások nem. Azaz nagyon jó a képzelőereje – de emellett őt magát is be tudja csapni.

Az antipszichotikumok eltompították a zsigeri bizonyosságot, hogy Frank valamiképpen tőrbe csalhatta őket, ami szinte égette Mayát belülről, de tökéletesen nem oltották ki. Időnként sötéten, titokban előkúszva újra rátört a rettenetes meggyőződés, hogy dr. Barry, bár mindenki neki hitt, téved, és Frank valójában mégis meggyilkolta Maya legjobb barátnőjét.

És ezzel a meggyőződéssel együtt érkezett a félelem. Maya létezése elvarratlan szálat jelentett Frank számára, hiszen szemtanúja volt a férfi tettének, bármi volt is az. Ha Frank gyilkos, akkor Mayának minden oka megvan az aggodalomra, és az a tény, hogy viszont nem tudta, hogyan követhette el a gyilkosságot, csak egyre inkább rontotta a helyzetet, mert a kérdésben rejlő rémisztő bizonytalanság megakadályozta a továbblépésben. De ahogy telt-múlt az idő, Maya megtanulta, hogy ne beszéljen dr. Barrynek a gyanúiról, és ha már itt tartunk, senki másnak se. Utálta, amikor az emberek olyan arccal bámulnak rá, mintha őrültnek tartanák. Dr. Barry elégedetten vette tudomásul, hogy páciensének többé már nincsenek téveszméi, gyógyultnak nyilvánította, habár megjegyezte, hogy kissé nyugtalan, és az antipszichotikumokat Klonopinra cserélte a receptjein.

Használt. A Klonopin kellő mértékben tompította a félelmeit, és kiütötte éjszakánként.

Az alkohol is segített. Míg egyetemre járt, a hét több estéjén is az emlékezetvesztésig itta magát. Még így is sikerült jó jegyeket kapnia, de csak azért, mert könnyű tárgyakat vett fel, olyanokat, ahol a zsúfolt teremben senki sem ismerte, és nem számított, hogy másnapos-e, vagy sem. Folyton azzal áltatta magát, hogy csak szórakozik, és még az is lehet, hogy így volt; nem emlékezett rá. Épp elég kínos fotó terjedt róla a neten, amelyeken asztalon táncol, kezében feles pohárral, és az árad a képről, hogy épp élete buliján vesz részt.

A diploma megszerzése után örömmel vállalta el az állást a Kelly’s Kertcentrumban. Bár időről időre leült egy kicsit írni ezt-azt, sohasem jutott tovább az első oldalnál. Az volt a baj, hogy többé nem szeretett egyedül lenni a gondolataival. Már több mint egy éve dolgozott a kertészetben, és az egyik barátnőjével, Lanával osztozott egy albérleten, amikor megismerkedtek Dannel.

Egy partin botlottak egymásba, azon a kései órán, amikor már mindenki vagy a táncparketten vonaglik, egyetlen óriási izzadt kupacot alkotva, vagy a konyhában beszélget elmosódott szavakkal, túlságosan harsányan, vagy esetleg a házigazda ágyán hever elnyúlva, bekokózva. Maya azt feltételezte, hogy Dannel mindketten be vannak tépve, amikor beszédbe elegyedtek, miközben sorba álltak a fürdőszoba előtt – hiszen ugyan mi mással lehetne magyarázni, hogy még másnap, reggeli közben is beszélgettek, egymással szemben ülve Maya kedvenc mexikói éttermének egyik asztalánál?

Tovább beszélgettek a huevos rancheros meg a fahéjjal fűszerezett café de olla fölött, és nagyjából a világon minden szóba került, de Maya mégis legjobban arra emlékezett, hogy megtudta Danről, a férfi ugyanúgy, mint ő maga, annak idején elolvasta az Iliász gyerekeknek szánt verzióját, és azóta is szerelmese a görög mitológiának.

Talán az a bensőséges helyzet tette, hogy olyasvalakinek a társaságában lehet, aki ugyanazokat a történeteket szereti, mint ő. Vagy talán az, hogy míg ezekről az antik történetekről beszéltek, valójában magukról volt szó. Évek teltek el azóta, hogy Maya bárkinek megemlítette volna élete központi traumáját, és bár szó szerint azon az éjszakán sem beszélt róla, szerzett abból valami jóleső vigaszt, hogy Dan nagyon megértő szavakkal emlegette Kasszandrát, a jósnőt, akit átok sújtott, és bár az igazat mondta, senki sem hitt neki.

Maya csak a harmadik-negyedik randijuk alkalmával világosodott meg, hogy Dan alig iszik – buliban is maximum két italt –, és nem használ drogokat. Ez azt jelentette, hogy az első beszélgetésüket valójában nem a kokain fűtötte, legalábbis a férfi részéről egészen biztos nem, ami nagyon jelentőségteljesnek hatott.

És azt is jelentette, hogy Dan úgy tölti vele az idejét, hogy közben végig tiszta, ellentétben a legtöbb férfival, akikkel Maya addig randizott, és akik, visszatekintve, inkább voltak egyszerű ivócimborái. Az a gondolat, hogy ez a teljes, józan figyelem felé irányul, eleinte nagyon frusztráló volt, de idővel – a közös reggelik és vacsorák fölött, a hosszú beszélgetések és az egyre otthonosabbá váló közös hallgatások során – Maya azon kapta magát, hogy ő is tiszta akar lenni, amikor Dannel van, hogy ne maradjanak ki fontos részletek az együtt töltött időből. A Charles folyó környékén tett biciklikirándulásokból. A kanapén ücsörögve elkövetett Iron Chef-maratonokból. A zűrzavaros körülmények közt, bonyolult receptek alapján készülő ételekből, amelyeken együtt ügyködtek Dan konyhájában.

Mayának eleinte nem volt könnyű végig tisztának maradnia. Időnként a semmiből megrohanták az emlékek, mintha hosszú ideje alvó leviatánok riadnának fel, és egészben le akarnák nyelni. Aubrey a földre omlik. Frank szeme sötéten megcsillan. A rémült felismerés, hogy minden erőfeszítés, amit Maya tett azért, hogy észrevétlen maradjon, egy csapásra semmivé válhat, ha Frank úgy dönt, megkeresi.

És nem csak ez kísértette Mayát ezekben a napokban. Miután közel egy évtizedet töltött folyamatos kábulatban, rá kellett ébrednie, hogy elfelejtette, hogyan kell megvívni a hétköznapi harcokat, elintézni egyes ügyeket, például megújíttatni a jogosítványát, vagy épp időben lefeküdni aludni esténként. Eleinte furcsának tűnt, ha rátört a nyugtalanság, hogy ne alkohollal kezdje el kezelni rögtön.

Időnként előfordult, hogy ok nélkül ráripakodott Danre, amiért utóbb mindig nagyon haragudott magára. Attól félve, hogy eltaszítja magától a férfit, minden erejével igyekezett elrejteni a nyugtalanságát, azt, hogy hogyan válik a légkör egyik pillanatról a másikra durvává, reszelőssé körülötte, és sosem említette meg neki, hogyan riad hajnalonta hideg izzadságban fürödve, sőt már eleve az álmatlanságáról sem beszélt. De végül mindez elcsitult, segített ebben a Klonopin, amit Maya újabban a vodka vagy gin helyett használt arra, hogy kiüsse magát.

Időnként napközben is bevett egy-egy szem gyógyszert, és az adag maga egyre nőtt, ahogy a szervezete egyre jobban hozzászokott a szerhez. Maya azt érezte a legfontosabb hatásnak, hogy a régi rettegés messze nem volt már annyira átható. Az idő nagy részében nyugton hagyták a gondolatok, de az is lehet, hogy egyszerűen csak elég idő telt már el a régi események óta. Megfelelően táplálkozott, és eleget mozgott, ritkán ivott egy este egyetlen pohár alkoholnál többet (hozzá egy-két tablettát az aszpirines fiolából, amit mindig a táskájában tartott, nehogy Dan véletlenül, abban a hitben, hogy aszpirin van benne, bevegyen belőle valamennyit).

És mostanában, amikor Maya Aubrey-ra vagy Frankre gondolt, esetleg azt álmodta, hogy újra a kunyhóban van, mindig dr. Barry szavaival nyugtatta magát, aki hangsúlyozta, hogy Maya semmit sem tehetett volna a barátnőjéért. Senki sem tehetett volna semmit. Senkit sem lehet hibáztatni az eseményekért. Még Franket sem.

Maya mindig ezt mondta el magának újra és újra, amikor például ismeretlen számot írt ki a telefonja, vagy sötét utcán léptek kopogtak mögötte. De hogyan lehetséges, hogy két nő is minden ok nélkül holtan esik össze, miközben ugyanazzal a férfival beszélgetnek?