SCOTT SIGLER

feltámadás

A NEMZEDÉKEK-TRILÓGIA ELSŐ KÖTETE

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Scott Sigler: Alive

Del Rey, New York, 2015

Fordította: Kemenes Iván

Borítógrafika: Hegyi Péter

Tördelés: Kovács Mária

Copyright © 2015 by Scott Sigler

Cover illustration copyright © Hegyi Péter, 2016

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-425-1

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Édesanyámnak,
aki személyével és szeretetével mutat példát

I. RÉSZ

sötétség és fény

egy

Szúró fájdalom szakít ki álmomból.

Vállam és nyakam átmeneténél pillanatnyi, éles döfést érzek, ám mire észreveszem, már el is múlt.

Valami belém mart volna?

Nem… álom volt csupán. Vagy inkább rémálom.

A születésnapomon nem pont így akartam volna ébredni. Ma töltöm be a tizenkettőt. Szinte el sem hiszem – tizenkét éves lettem, mától nem vagyok kisgyerek. Igazán hagyhatnának aludni, ameddig csak akarok, akár egész nap. A barátaimnak tortával kellene várniuk, iskolába se kellene mennem.

Iskola.

A puszta gondolattól rosszra fordul a kedvem. Nagyon fáradt vagyok. Mintha egy percet sem pihentem volna. Ha átaludtam az ébresztőt, megint késni fogok az első óráról. Anyu kinyír. Nem akarok bemenni. A suliban a foglányok és a körcsillagok folyton csak csúfolnak. Gyűlölöm a sulit, gyűlölöm őket, gyűlölöm…

A nyakam, ahol az előbb a bökést éreztem, hűvösen bizseregni kezd. Csiklandós érzés, és egyre csak terjed…

…ez a vérem?

Kinyitom a szemem, de csak sötétséget látok. Teljes sötétséget. Hallom saját lélegzetvételemet, mást azonban nem. És… nem bírok megmozdulni. Csuklómat hideg, durva tapintású pántok szorítják oldalamhoz. Csavargatni kezdem a kézfejemet, hátha sikerül kiszabadulnom, de a pántok olyan erősen fognak, hogy csak a bőrömet horzsolom fel.

– Anyu?

A kérdés túl hangos, már-már kiáltás. Valami nincs rendjén. A hangom furcsán cseng… csaknem fojtottan.

Anyu nem válaszol.

– Apu?

Semmi.

Újra, keményebben nekifeszülök, ám nem csak a csuklóm nem mozdul – a bokámat is lefogja valami, a csípőm pedig olyan szoros béklyóban van, hogy elfordítani is alig bírom.

Ez nem a hálószobám. Nem az otthonom. A szüleim nincsenek itt.

A mellkasomat szorosnak érzem, mintha satuba fogná dübörgő szívemet. Testem megborzong, minden porcikája azt üvölti: Kelj fel! Keljfelkeljfelkeljfel!

– Van itt valaki?

Semmi.

– Valaki segítsen! A nevem…

Elakad a lélegzetem.

Nem jut eszembe a nevem.

Vergődni és tombolni kezdek, kétségbeesetten feszegetem a rabságukban tartó, könyörtelen pántokat.

– Valaki segítsen!

Nem felel senki.

Akkorát sikoltok, hogy belesajdul a torkom. Ezt valaki csak meghallotta. Valaki biztosan a segítségemre siet.

Várok.

Ám nem történik semmi.

Felemelem a fejem – homlokom valami szilárd, merev felületnek csapódik. Akkor ezért volt olyan furcsa a hangom: egy deszka van az arcom előtt.

Nem, ez nem deszka… ez fedél.

Alattam és kétoldalt pedig puha bélés.

Egy…

…jaj ne, jaj ne…

…egy koporsóban vagyok?

– Segítség! Valaki szabadítson ki!

A nyakamba újfent belehatol a fájdalom, ami felébresztett, és ezúttal olyan mélyre döf, hogy szemhéjam görcsösen összerándul, testem pedig mereven, dermedten lebénul.

Csapdába estem a sötétben, és valami marcangol.

(Ha megfutamodsz, ellenséged űzni fog. Öld meg az ellenséged, és végleg szabad lehetsz!)

A gondolat ismerős, mint holmi örökre belém égett emlék. Düh gerjed bennem, és a kínhullám ellenére is segít összpontosítanom, erőt ad, hogy újra próbálkozzam. Rángatok és cibálok, feszítek és vonaglok. Minden erőmet a jobb kezembe összpontosítom – a fene beléd, gyere ki –, és az sem érdekel, hogy a csuklóm bőrét lenyúzza az érdes felület, egyszerűen ki kell jutnom…

Húzom, vonom, csavarom, feszítem, egyre erősebben, míg végül a koporsóm már recseg és ropog.

A pánt nagyot reccsen. A jobb kezem valamivel könnyebben mozog. Nem sokkal ugyan, de könnyebben.

A tűszerű fájdalom még mélyebben járja át nyakamat, mire felsikoltok.

Eddig sem jött senki, ezután sem fog.

A tüdőmig hatol? Szíven szúr?

Meghalok?

Akkorát rántok, hogy a pántok az alkarom csontjaiba vájnak. Halk pattanás hallatszik, aztán még egy – és a jobb kezem kiszabadul.

Ujjaimat végigszánkáztatom a testemen a nyakamig, vakon megragadom a belém fúródó valamit. Nedves, csúszós felületet tapintok, valami tekergőző, vonagló, hideg kígyót. Próbálna arrébb siklani, de már elkaptam, és nem eresztem. Lerántom az ajkaimhoz, ráharapok, és a borzalmas íz ellenére olyan keményen morzsolom össze a fogaimat, hogy belefájdul az állkapcsom. Ide-oda cibálom a fejem, és még erősebben szaggatom fogaimmal – erre valami elroppan benne.

Fogaim között, markom szorításában elernyed. Félresöpröm, aztán köpök egyet, hogy megszabaduljak a számat betöltő, visszataszító íztől.

Jobbommal kitapintom a bal csuklómat, és megmarkolom a béklyót. Amint hozzáérek, külső kérge porrá omlik, alatta viszont rücskös keménységet érzek. Balom ökölbe szorul, jobb kezem ujjai megfeszülnek, és egy gyors reccsenést követően a másik kezem is kiszabadul.

A derekamat körbezáró bilincset már mindkét kezemmel feszítem fel. Ahogy cibálni kezdem – ide-oda, ide-oda, ide-oda –, a koporsó rázkódni kezd körülöttem. Ez a pánt is eltörik.

A lábam következik.

A fedél olyan közelről feszül az arcomra és a mellkasomra, hogy kezemmel alig bírok eltapogatni a combomig. Mi ez rajtam, miniszoknya? Muszáj lejjebb nyúlnom, nem adhatom fel! Nem számít, mibe kerül, ki kell jutnom. Bokabilincseimnek ellenszegülve a jobb oldalamra gördülök, magam alá erőltetem bal kezemet. Vállam és arcom a koporsó simára csiszolt fedelét súrolják, arcbőröm, orrom és szemhéjam nekinyomódik, ujjhegyeim viszont még így is épp csak a térdem magasságában kaparásznak.

Keményebben, még keményebben kell küzdenem, muszáj kijutnom ebből a sötétből. Ha nem érem el a bokám, egymagamban sikoltozva fogok elpusztulni itt, és…

…és az ujjhegyeim végre súrolják a bokámat körbecsatoló, durva pántot. Közel vagyok, már nincs sok hátra. Fájdalom hasít túlfeszített izmaimba és kifacsart végtagjaimba, ahogy egyre csak nyújtózom, ám bal kezem egyszer csak pántot érint. Megmarkolom, megrázom, megrántom, ettől majd kilazul…

Reccs, reccs – mindkét lábam kiszabadul.

Addig tekergőzöm a koporsóban, mígnem ismét egyenesen fekszem. Tenyeremet a fedélnek feszítem.

Taszítok rajta: nem mozdul. Túl gyenge vagyok.

Gondolkozz! GONDOLKOZZ! Ki kell jutnod…

A karommal, a lábammal, az egész testemmel…

Addig vonaglok, míg végül sikerül hasra fordulnom. Ahhoz kevés a hely, hogy négykézlábra emelkedjek, de a hátamat felpúpozva sikerül keményen nekifeszülnöm a fedélnek. Szemembe verejték csordul. Talán vér is. A gerincem sajog, de én csak nyomom…

…és a fedél meghasad.

Vakító fénysáv vetül a koporsóm bélésére, szinte éget. Összeszorítom a szemem, és ismét nekiveselkedem. Érzem, hogy a fedél enyhén megemelkedik, és hirtelen annyi helyem támad, hogy behajlíthassam a térdem.

(Támadj, támadj, ha tanácstalan lennél, támadj csak, ne hagyd, hogy az ellenfél magához térjen!)

Mély levegőt veszek, összpontosítok, és minden megmaradt erőmmel felfele vetem magam.

Valami panaszosan nyekeregve meghajol, majd eltörik. A harcnak vége, az eleinte kőkemény fedél porcelánként hullik szét – én pedig kijutok és felegyenesedem…

…és elesek.

A landolás fájdalmas, nyomomban porfelhő kavarog. Ziháló tüdőmmel önkéntelenül nagyot szippantok belőle. Alattam forog a talaj, mindenütt fény ragyog, még csukott szemhéjamon át is perzsel.

Oldalamra gördülök, pislogva próbálok valamit kivenni. Köhögve kapok levegő után. Imádkozom, hogy a szemem még azelőtt megszokja a fényviszonyokat, hogy az a valaki, aki a koporsóba zárt, visszatérne, és befejezné, amit elkezdett.

kettő

A fény annyira éles, hogy a szemem könnybe lábad. Nyelvemet, kiszáradt torkomat szemcsés por lepi, mélyen a tüdőmbe furakodik, és öklendező köhögésre késztet. Hiába csalhatja elő a zaj azokat, akik ezt művelték velem, képtelen vagyok abbahagyni. Vak vagyok, mozdulni sem bírok.

Magatehetetlenül fekszem.

A köhögésroham idővel enyhülni kezd. Sikerül annyira ellazulnom, hogy képes legyek felülni. Állig húzom a térdemet, és átkarolom. Csuklóimat dörzsölgetem; az érdes pántok felsértették őket.

A koporsómban meleg volt. Feltörtem, kimásztam belőle, és most itt gubbasztok ebben a fagyos teremben. Reszketek. Igen, kijutottam, de egyedül vagyok, fáradt, és rettegek.

Hol van Anyu és Apu? Hogyhogy nincsenek itt? Egyáltalán, hol van az az itt?

Valami idegen szag terjeng a levegőben. Valami száraz büdösség, állott bűz. Ennek a helynek… halottszaga van.

A fény továbbra is bántja a szemem, de egyre kevésbé. Apránként ki tudok venni ezt-azt.

Szürkeséget. Szürke port. Mindenhol jelen van, még a levegőben is – elég csak szippantanom egyet, máris finoman örvényleni kezd.

A nyakam lüktet, ahol az az izé belém mart. Odanyúlok. Ing. Ing van rajtam, meg nyakkendő. A gallér mögé tapintok, végigsimítok a seben… aztán megvizsgálom az ujjaimat, és porral elegyedő vért pillantok meg rajtuk.

Végigtekintek magamon: fehér inget, piros-fekete kockás rövid szoknyát, és fekete térdharisnyát viselek, cipő viszont nincs rajtam. Az ing kényelmetlenül szoros. Ujjai valahol a könyököm és a csuklóm között érnek véget. Nyakkendőm is van, vörös alapon sárga és fekete szegéllyel, középen pedig fehér, hímzett felirattal: MICTLAN.

Fogalmam sincs, mit jelenthet… és egyáltalán, enyémek ezek a göncök?

Minden homályos; a koporsómon kívül nem látok semmit. Magasabban van, semhogy a poros padlón kuporogva a belsejébe kémlelhessek. Fedele a tetejétől az aljáig végighasadt. A hozzám közelebb eső fele oldalra vágódott. A távolabbi merőlegesen kiáll. Talán, mikor eltörtem, meggörbült, így már nem mozgatható.

Felülete itt-ott megcsillan, és rájövök, hogy a saját véres ujjlenyomataimat látom, melyek elmaszatolták a vékony porréteget, mikor megmarkoltam a fedelet.

Miért nem segít már valaki?

Az a bigyó, amely a nyakamba mart… mi van, ha még él? Mi van, ha ott tekergőzik a koporsó mélyén, és csak arra vár, hogy újra rám vethesse magát? Nem akarok újra a koporsóba nézni, de egyedül vagyok, és tudnom kell, végleg elpusztult-e.

Mert ha nem, bármikor megtámadhat.

A koporsó szegélyébe csimpaszkodva felkecmergek. Lábaim rongycsomók. Reszketnek és rángnak, ahogy feltápászkodva a koporsóbelsőbe pillantok.

Hosszú, nedves vörös csíkokkal meg néhány halványabb, bíbor folttal lepett, ronggyá szaggatott, fehér szövetet látok. A szakadások alól bélés türemkedik elő.

A fejrésznél vérmocskos, fehér párna hever. Mellette egy ernyedt, fehér kígyó.

Nem, alaposabban megnézve nem is kígyó: valójában cső. Hosszú, hegyes tűben végződő cső. Ahol ráharaptam, fehér gumiburkolata felhasadt, alatta pedig mindenféle fekete rostok tekergőznek.

Egy ideig nézem a csövet. Nem mozdul. Halott, hiszen megöltem.

Kezembe veszem a csípőmet korábban lefogó pánt egyik darabját. Felszínére lyukacsos, vörös, málladozó porréteg tapad – netán rozsda? Ez megmagyarázná, miért volt ennyire gyenge és törékeny a pánt. Szilárd fémet soha az életben nem bírtam volna kettétörni.

Már nem fáj a szemem. Könnyeim is elapadtak. Előttem lassan kirajzolódik a helyiség.

Tizenegy további koporsót számolok. Falanként hat sorakozik egymással szembeállítva. Közöttük érintetlen szürkeség tengere terül el. Az összest vastag por lepi, az amúgy éles peremeik szinte tompának tetszenek.

Magam a bal oldali sor legutolsójából keltem ki. Most, hogy állok, tisztábban látom a részleteket – a koporsón aprólékos faragványok díszelegnek: méretes orrú, hatalmas és burjánzó fejdíszeket viselő, elnagyolt emberek; végtelen lépcsős, zömök piramisok; egyszerű napábrázolások; vicsorgó, kerek szemű, megtermett macskafélék.

A helyiség hosszú és keskeny, mintha kifejezetten a koporsók tárolására hozták volna létre. Most, hogy a szemem hozzászokott a fényviszonyokhoz, jóval kevésbé tűnik világosnak – a boltíves mennyezeten alig néhány lámpa pislákol, és a szürkés faragványokkal telerótt falakat is épp hogy csak látni.

A szoba túlsó végében boltívet veszek észre. Annak árnyékában pedig… egy ajtót, ha minden igaz? Vaskos, tömör ajtót, melyen kilincsnek nyoma sincs.

A szemem sarkából megpillantok valamit a koporsóm alsó szegélyén. Egy a tenyeremmel nagyjából azonos méretű, lapos felületet, melyet apró, porlepte dudorok tucatjai kereteznek.

Reszketve odanyúlok, és letörlöm az egyikről a port. Ékkő bukkan elő: narancssárgán izzik, mintha csak fagyott láng volna.

Letörlöm a lapot is. Hét betűt és egy pontot véstek belé:

M. Savage.

Ez a nevem volna?

Hangra leszek figyelmes. Nagyon halk. Alig kivehető, alig hallható. Valahogy az jut eszembe róla, milyen volt a sötétben raboskodni, aztán rögvest meg is értem, miért.

Az egyik koporsó mélyéről egy lány sikolyát hallom.

három

A lábaim még mindig annyira reszketnek, hogy állni is alig bírok. A koporsókra támaszkodva botladozom a sikoly irányába. Minden lépésem apró porfelhőt kavar, mintha előttem soha nem járt itt volna senki.

A koporsó, ahonnan a hangokat hallom, valahol a bal oldali sor felénél van. Ahogy közeledek, már szavakat is ki tudok venni.

– Segítség! Anyuci, szabadíts ki!

A poros fedélre tenyerelek. Apró rezgéseket érzek: a bebörtönzött lány szabadulni próbál. Eszembe jut az a fehér csőből meredő, hosszú, véres tű.

Széles mozdulatokkal lesöpröm a port a lány koporsójáról, és ezzel óvatlanul gyorsan elillanó ködbe burkolom magam. Fény csillan a csiszolt faragványokon.

Bütykeimmel megkocogtatom a fedelet; a sikoltozás alábbhagy.

– Nyugodj meg – mondom. – Valahogy kiszedlek onnan.

Elsőre nem felel. Amikor megszólal, a koporsó bár eltompítja szavait, kétségbeesését már nem tudja.

– Te meg ki vagy?

Hogy ki vagyok? Jobbat kérdezz! Valami azt súgja, a vezetéknevemet jobb nem erőltetni. Persze a keresztnevemet nem tudom, leszámítva a kezdőbetűjét – ám talán egyelőre megteszi.

– A nevem Em. Hát a tiéd?

– Nem… nem tudom.

Akkora erővel árad szét bennem a megkönnyebbülés, hogy kis híján ismét négykézlábra zuhanok: hát nem vagyok egyedül.

Muszáj kiszabadítanom ezt a lányt.

– Le vagy bilincselve?

– Valami lefog – feleli. – Nem tudom, mi lehet, nem látok semmit. Mozdulni sem bírok. Sötét van itt, könyörgöm, segíts!

– Mondom, hogy nyugodj meg! – Hangom visszaverődik a kőfalakról, és rájövök, mennyire durván hangzik. Szegény lány retteg, csapdába esett; ha lehurrogom, azzal nem segítek rajta.

– Minden rendben lesz – fűzöm hozzá egy fokkal lágyabban. – Figyelj, muszáj lesz eltörnöd azokat a pántokat.

– Eltörnöm? – bicsaklik meg a hangja. – Már próbáltam, de túl vastagok!

– Próbáld újra! Nekem sikerült.

Ismét csak nem válaszol. Hallom, hogy zihál, liheg, aztán pőre rettenettel a hangjában megint megszólal.

– Egyszerűen nem bírom eltörni őket. Mondtam, hogy nem vagyok elég erős. Vigyél ki innen, szépen kérlek, vigyél ki!

Teljes erőből rácsapok a koporsófedélre.

– Kuss legyen! – mordulok rá. – Valahogy kinyitom.

Miért nem bír kitörni, mikor nekem sikerült? Gyengébb lenne nálam? Félelme megfertőz, koporsójából kisugározva fészket vet bennem. Eddig attól rettegtem, hogy itt, a sötétben lelem a halálom, ám ha ez a lány meghal, magamra maradok – és ki tudja miért, ez sokkal rosszabbnak tűnik.

Jobb híján nekifeszülök a koporsófedélnek, Az égadta világon semmi nem történik. Ujjbegyeimmel megkeresem a fedél peremét, és megkísérlem felemelni – eleinte gyengéden, aztán az összes erőmet bevetve. Ez sem használ. Kitapintom a középen végigfutó, a két felet határoló választékot… ám az szorosabbnak bizonyul, semmint hogy közé tudjam erőltetni az ujjaimat.

Körültekintek a helyiségben. A csarnok másik oldalán, az egyik koporsó mellett észreveszek valami recés, szürke tárgyat, mely hosszra talán akkora lehet, mint az alkarom és a kinyújtott kézfejem együtt. Öt lépés, és ott termek. Érte nyúlok, megragadom, felemelem, és lerázom róla a port.

Aranyszínű rudat tartok a kezemben. Hosszant kisebb-nagyobb, színes ékkövek díszítik. A vége sarlót formáz: tömpe csúcsai ezüstösek, nem aranylók. Maga a rúd nehéz és tömör.

Fegyver. Fegyvert találtam.

Hirtelenjében már nem félek olyan szörnyen.

Éppen kezdek visszafordulni a másik lány koporsójához, ám ekkor valami szemet szúr… van itt egy fedél, pont olyan poros, akár a többi, viszont nincs annyira szorosan lezárva, mint a lányé. Kisujjamnál alig vastagabb, fekete árnyék tanúskodik arról, hogy nyitva áll.

Képtelen vagyok elfordítani a tekintetemet.

Jobbomban a fegyver. Balommal odanyúlok. Ujjaimat az illékony poron átlopva a hozzám közelebb eső fedél árnyéka alá csúsztatom. A csiszolt fa érintése hűvös. Megmarkolom, megrántom. Enyhén megmozdul, aztán megmakacsolja magát. A saját fedelemet megrepesztettem, és akkor fel is nyílt; ha beékelem az aranypálcát abba a résbe, esetleg…

– Em, itt vagy még? – hallatszik a másik lány elfojtott hangja a másik oldalról. Aztán, már-már pánikszerűen: – Ugye nem hagytál itt?

Visszarohanok a koporsójához.

– Ne haragudj, itt vagyok. Találtam valamit, ami a hasznunkra válhat. Megpróbálom feltörni vele a fedelet, hogy kiszabadítsalak. Hangos lesz. Csak tarts ki, oké?

– Oké. Csak légy szi’, siess!

A fejem fölé emelem a fegyvert, aztán a fedélre sújtok vele. Tompán puffanva csapódik be, nyomában a sötét felület behorpad, és reszkető porfelhőt köhög ki magából.

Jó érzés odacsapni. Nagyon jó. Megint adok neki, még keményebben, és amikor a fém betalál, érzem, hogy az ajkam vicsorra húzódik. Újra és újra odavágok, egyre erősebben, miközben egy-egy óriás macska, netán éppen lépcsős piramis robban szilánkjaira, alóluk pedig pőre, fehér fa villan elő.

Végül valami elhasad: a fedél középen kettéválik. A két fél a koporsó két oldalára siklik, alattuk pedig hosszú, göndör, vörös hajú kamaszlányt pillantok meg. Vaksin hunyorog a hirtelen beáramló fényözönben. Vörösesbarna béklyók szorítják le. A kelleténél jó pár számmal kisebb inget, hímzett piros nyakkendőt, valamint roppant kurta, skótkockás szoknyát visel.

Szaporán veszi a levegőt. Vonásai ráncba gyűrődnek, feje pedig ide-oda rándul, mintha attól tartana, valaki meg akarja ütni, de nem tudja pontosan, honnan és kitől számítson a csapásra.

– Em? Te vagy az?

Megszorítom a kezét. Erőtlenül viszonozza, a bőre meleg és puha.

– Igen, én – mondom. – Minden rendben.

– Köszönöm, Em, köszönöm! Ki tudsz szabadítani innen?

– Persze. Csak ne mozdulj!

Elég párszor pontosan odacsapnom a fegyveremmel, és a rozsdás, vén fém máris ripityára törik.

A lány felemeli a kezét, és masszírozni kezdi a csuklóját. A bőre csaknem sértetlen – próbált egyáltalán kiszabadulni?

– Várj – intem. – Segítek kimászni onnan.

Félreteszem a fegyvert.

Ülő helyzetbe támasztom, segítek neki kikelni a koporsóból. Ami nem könnyű, mert láthatóan le van gyengülve, és magam sem vagyok sokkal jobb erőben nála. Megpróbál fél lábra nehezedni, de túl erőtlennek bizonyul – nekem vágódik, és mindketten felborulunk. Egymást karolva bucskázunk a porba.

Nem moccanunk. Reszketve, köhécselve, egymásba kapaszkodva heverünk egy ideig. Szorosan ölel, olyannyira, hogy megértem: ugyanúgy érzünk. Egyikünk sem érti, mi folyik itt, de legalább nem vagyunk egyedül, és ezért mindketten hálásak vagyunk.

négy

A vörös hajú lány görcsösen hunyorog, amitől az orrnyerge ráncokba gyűrődik. Dús haja függönyként takarja az arcát, mintegy különös valóságunkkal szemben feltartott pajzsként. Könnyáztatta szemét szaporán pislogva igyekszik hozzászoktatni a fényhez. Rettegve, zavartan reszket karjaimban.

– Biztonságban vagyunk – próbálom csitítani. – Nincs itt más rajtunk kívül. Nyugalom.

Bólint, és bár ölelését szorosabbra vonja, érzem, hogy valamelyest ellazul. Kezével az enyémet keresi. Ujjaink összefonódnak.

Összekulcsolt kezünkre nézek: kettőnk bőre teljesen más. Az övé sápadt, halvány rózsaszín. Sajátom jóval sötétebb; az enyém barna.

Kezünk nagyjából ugyanakkora. Ez meglep – idősebbnek nézem magamnál, végzős lehetne az iskolámban. A végzősök általában jóval magasabbak.

Iskola… vajon ezt a ruhát viseltük az iskolában is? Nem emlékszem. Homályosan rémlik, hogy hiába hordtunk egyenruhát, néhány lány csinos volt és tökéletes, míg én csúnyácska és esetlen.

A lány rövid, kockás szoknyája alig takar valamit. Lába hosszú és formás, nem olyan göcsörtös gally, mint az enyém. Talán egyszer az is ilyen lesz. Fehér ingének ujja nem sokkal a könyöke alatt ér véget. Mellkasán hiányzik a két legfelső gomb, és látni mellei ívét. Valószínű szégyelli. Én is szégyenkezem miatta; kínosan érzem magam.

Mozdulatlanul fekszünk, körülöttünk porcicák kavarognak.

A lány haja hihetetlenül hosszú. A tarkómhoz nyúlok, és szorosra font copfot tapintok ki. Előre húzom, és szemügyre veszem – fekete és vaskos. A derekamig ér. Érintése selymes, mintha nemrég fésülték volna.

Valaki koporsóba zárt, ám előtte rendbe szedte a frizurámat? Libabőrös leszek.

Lehet, hogy nincs semmi baj. Anyu is lehetett. Vagy akár Apu. Ám ha ők voltak, közvetlenül azelőtt tették, hogy sorsomra hagyva ide zártak volna?

A vörös hajú lány nagy nehezen résnyire nyitja szemét, és rebegő pillái mögött megpillantom a színét: sötétzöld.

Pislogva igyekszik szabadulni könnyeitől. Szipog, és megtörli az orrát.

– Megmentettél – suttogja. – Kiszabadítottál. Köszönöm, Em!

Felül. Sűrű haját előbb a bal, aztán a jobb füle mögé simítja. Észreveszek valamit a homlokán.

Egy fekete korong az, átmérője nagyjából akkora, mint a két szeme közötti távolság, az anyaga pedig egyszerre nyilvánvalóan idegen, és tartozik hozzá szervesen. Sötét színe élesen elüt halvány rózsaszín bőrétől. A korong pereme sima. A belső felületét középpont felé mutató egyenetlen, tompa nyilak barázdálják. Szám szerint nyolc, egymástól egyenlő távolságra. Tompa nyilak… mintha…

Mintha fogak lennének.

Ez egy foglány.

Heves érzelmek törnek rám. A foglányok… a suliban folyton gúnyoltak… vagy mégsem? Nem emlékszem az iskolámra. Miként arra sem, miért is cukkoltak folyton a foglányok, csupán arra, milyennek éreztem magam megjegyzéseiktől, pillantásaiktól és élcelődésüktől: kicsinek, jelentéktelennek, hitványnak.

Gyűlölöm ezt a lányt.

Nem… hiszen azt sem tudom, kicsoda. Vagyis azt hiszem. Mindketten bajban vagyunk. Nem utálhatom pusztán valami homlokába ágyazott dísz miatt.

Várjunk csak – mi a helyzet az én homlokommal?

Szabad kezemmel odakapok. Van ott valami. Egy korong, akárcsak az övén, ám ez kívül-belül tükörsima. Nem fedik tompa nyilacskák, nem fedik fogak.

Ujjaink még mindig összefonódnak. A bőre meleget áraszt, egyetlen hőforrásként ebben a hideg csarnokban.

– Félek – rebegi. – Mi ez a hely?

– Nem tudom.

Ujjbegyem óvatosan végigsimít a bőrömbe ékelt tárgyon.

Ahogy a lány ezt meglátja, saját homlokához nyúl. A felismeréstől elkerekedik a szeme.

– Rajtam is van – döbben rá. – A tiéd csak egy sima korong, de az enyém tapintása mintha más lenne. Csomósabb, vagy nem is tudom… mik ezek?

Fogak, mondanám, hiszen foglány vagy.

De nem mondom. Kedvesnek tűnik, és mintha ő is annak tartana. Nem szeretném, ha meghallaná ezt a kifejezést, mert hátha eszébe juttatna valamit, ami ellenszenvet ébreszt benne irántam.

– Valami tompa dudorok – felelem.

Várná, hogy kifejtsem, de ennyire futja.

Egy pillanatra elgondolkozik. Aztán vállat von. – Mindkettőnknek van valami jele. Nem tudom, mit takarnak.

– Én sem.

Körülnéz, tüzetesen szemügyre veszi a helyet.

– Nem éppen ilyen születésnapot reméltem – jegyzi meg.

– Hát neked is ma van a születésnapod?

Kétkedve néz rám, mintha attól tartana, ugratom.

– Igen – bólint. – A tizenkettedik.

Vagyis ő ugrat engem. Az ösztöneim nem csaltak: a fog-lány, akármit is jelentsen a szó, máris gúnyolódik. Elhúzódom tőle.

– Ne nézz már hülyének! – mordulok rá.

Zavartan pislog. – De hát… persze, hogy nem nézlek. Nem állítottam, hogy az lennél. – Elpirul, és elfordítja a tekintetét, mintha sejtené ugyan, hogy valami illetlenség szaladt ki a száján, csak éppen nem tudja, pontosan mi is.

– Em, idősebbekkel sose lennék ennyire goromba.

Idősebbekkel? Mégis miről beszél?

– Nehogy már azt akard beadni, hogy tizenkét éves vagy! – méregetem durcásan. A lábára, aztán a mellére mutatok. – Elég rád nézni. Szerinted olyan hülye vagyok, hogy elhiggyem, egyidősek vagyunk?

Feszengő zavarodottsága teljes megrökönyödésbe csap át. Kinyújtja karját, szemügyre veszi, aztán végignéz önmagán.

– Nem értem – vallja be.

Próbálja lejjebb húzni az ingét, ám a szövet nem enged. Lapos, sápadt hasa meztelen. Ettől szintén kényelmetlenül érzem magam.

Fázik a hasam.

Letekintek vérpettyes ingemre, és csak most tűnik fel, mennyire szűk. Alsó szegélyén túl a hasamat hideg levegő éri. Ujja alig az alkarom közepéig ér. Nem csoda, hogy didergek: félig meztelen vagyok.

Hirtelen ébredő öntudattal megérintem a hasam. Ez… ez nincs rendben, ennyit nem szabadna megmutatnom magamból.

Az ing feszül a mellkasomon.

Netán… a melleim lennének túl nagyok ehhez az inghez? Érzem a súlyukat. Eddig nem ekkorák voltak… ha jól rémlik. Nem, határozottan nem ekkorák. Ebben biztos vagyok. Semmire nem emlékszem, de azt tudom, hogy a testem nem ilyen volt.

A vörös hajú lány merőn bámul rám. Rájövök, hogy a szeme láttára tapogatom magam. Félrenézek, kezemet az ölembe ejtem.

Megérinti a saját mellkasát – szeme meglepetten tágra nyílik.

– Mi történt? Eddig nem ilyenek voltak.

Megrázom a fejem. – Az enyémek sem.

– Azt állítod, tizenkét éves vagy – mondja. – Inkább tűnsz tizenkilencnek, az is lehet, hogy húsznak. Úgy nézel ki, mint egy felnőtt nő.

– Te is.

Alig észrevehetően biccent. A semmibe mered, mintha sokkos állapotban lenne. Ajka meg-megrándul, mintha félig kimondott, érthetetlen szavakat sorolna.

– Ennek semmi értelme – böki ki végül. – Információra van szükségünk. Addig is kénytelenek leszünk hinni a szemünknek.

Ismét tenyerébe veszi a mellét. Egyáltalán nem szégyenkezik; mérlegel, gondolkozik.

Ajka egyszeriben halvány vigyorra húzódik.

– Már nem tudom, mit kértem, de az tuti, hogy ilyen ajándékra nem számítottam – mondja. – Még az is előfordulhat, hogy egész jól sül el ez a születésnap. Már ha nem vesszük, hogy a sötétbe zárva kezdődött.

Teste váratlan átalakulása kapcsán átélt, ámuló öröme nem tüntette el teljesen a félelmet a tekintetéből. Felfelé nyúl, és megérinti a koporsófedele egyik faragványát. Egy jaguár az, ha jól látom, melynek egyik szeme szálkásra repedt a csapásom nyomán.

– Pár kép ezek közül ismerős – mereng. – Nem tudnám megmondani, honnan, de… na, lényeg, hogy ismerős.

– Az én koporsómon is vannak.

A vörös hajú lány elfintorodik, és megrázza a fejét. – Koporsók a halottaknak valók. Mi nyilvánvalóan életben vagyunk.

A homlokomra mered. Szeme összeszűkül – próbál rájönni valamire – aztán félrekapja a tekintetét. Eszébe jutott volna, mi a korong jelentősége? Ha igen, nem osztja meg velem.

A mellettem heverő, ékköves pálcára mutat.

– Azt hiszem, tudom, ez mi – közli.

Felveszem a tárgyat, és letörlöm a fémet lepő port. Odatartom neki, hogy jobban lássa. – Lehet, hogy használtál már ilyen fegyvert?

A vörös hajú lány, most először, szélesen elmosolyodik. Ettől az egész arca felderül. Lenyűgözően fest. Szemében öröm ragyog. Kétlem, ember lehet-e szebb annál, mint ő most.

– Nem fegyver – mondja. – Inkább szerszám.

Szerszám? Ez meg sem fordult a fejemben.

Heves bólogatásba kezd, mintha minden kétséget kizárva biztos lenne a dolgában, aztán hirtelen abbahagyja. Mosolya lehervad. Mégsem biztos. Semmiben nem biztos.

– Em… tudod a nevem?

– Nem. De itt az ideje, hogy kiderítsük.

Felállok, és kézen fogva talpra segítem.

Elsőre nagyon magasnak tűnik, de aztán rájövök, hogy alig valamivel vagyok alacsonyabb nála.

A koporsója talapzatához vezetem. Ahogy ez enyémen, ezen is akad egy poros ékkövek övezte, lapos rész. Letisztogatom. Kék drágakövek közepette a T. Spingate feliratot pillantjuk meg.

– Ez te vagy – mondom. – Azt hiszem. A neved Spingate. Rémlik valami?

Homloka ráncba szalad. Ajka megremeg. Szeme könnybe lábad, ám ezúttal nem a fény miatt. Szempillái hosszúak és sötétek. Hirtelen minden vágyam, hogy tükörbe nézhessek. Az én szemem is zöld volna, mint az övé?

Spingate a fejét ingatja. – Semmire nem emlékszem. Csak anyukámra… rá is csak egy kicsit. Az arca már nincs előttem.

Amint ezt kimondja, ráébredek: fogalmam sincs, hogy néznek ki a szüleim. Anyu és Apu képe helyén üres folt tátong csupán. Van ugyan egy benyomásom a szüleimről, tudom, hogy szerettek, és hogy én is szerettem őket, de a nevüket, az arcukat… elfelejtettem.

Spingate szipákolva letörli a könnyeit. Tétován bólint, mint aki elfogadta, hogy a valóság olyan, amilyen. Vizsgálni kezdi a környezetünket, külön figyelmet szentel a falaknak, a plafonnak, a kapu boltívének.

– Em, tudod, mi van ezen a termen túl?

– Fogalmam sincs.

Tekintetét a folyosó végében álló koporsóra emeli, arra, amelyik mellett a fegyvert találtam.

– Annak félig nyitva a fedele. Az volt a tiéd?

Jobb felé mutatok, a saját sorunk utolsó koporsójára. A porban látom lábnyomaim ösvényét.

– Abban voltam – válaszolom.

Spingate egy ideig a folyosót vizslatja. Ajka ismét hangtalanul mozog. Ilyenkor olyan, mintha nem is érzékelné, hogy mellette vagyok.

Tetőtől talpig végigmér.

– Miért vagy véres?

A saját inge néhány koszfolttól eltekintve makulátlanul fehér.

– A koporsómban volt valami cső – mesélem. – Belém szúrt egy tűt. Ez ébresztett fel.

Elkomorodik. Talán arra gondol, hogy ha nekem nem sikerül kitörnöm a koporsómból, ő valószínűleg még most is a sajátjában raboskodna.

– De hogy jutottál ki? Nincs itt senki rajtunk kívül.

Megvonom a vállam. – Kiszabadítottam magam.

Kétkedve néz, mintha a puszta gondolatot is képtelenségnek tartaná.

Spingate a vállát átkarolva, önmagát dörzsölgetve igyekszik felmelegedni. Enyhén tántorogva, ám a támogatásom nélkül, lassan végigbaktat a folyosón, majd térdre ereszkedik a félig nyitott koporsó előtt. Letörli a névtáblát.

– Ezen az áll, hogy B. Brewer. A kövek lilák. Esetleg felfeszíthetnénk a szerszámmal, hátha van benne valaki?

Végig itt ücsörögtünk meg csacsogtunk, és bennem közben fel sem merült, hogy lehet itt más is, akit ugyanúgy bezártak, mint Spingate-et vagy engem. Mennyi koporsó… előfordulhat, hogy az egyik olyasvalakit rejt, aki tudja, mi ez a hely, és miként kerültünk ide.

A folyosó végébe sietek, és beerőltetem a súlyos rúd villás végét a vékony repedésbe, a távolabbi fedélszárny alá, magát a szerszámot pedig ráfeszítem a hozzám közelebbire. Nekiveselkedek.

A fedél meg sem moccan.

Lábujjhegyre állok, teljes súlyommal a rúdra nehezedek.

– Em, segíthetnék…

– Menni fog – nyögöm az erőfeszítéstől félig hörögve. A fedél halkan recsegni kezd. Még jobban pipiskedem, majd hirtelen minden erőmmel előredőlök – a koporsó éles, csattanó zajt hallat, majd egyszeriben megszűnik minden ellenállás.

A fedél két szárnya felcsapódik, súrlódva csusszan le kétoldalt. Szürke fellegek szállnak fel a simára csiszolt faragványokról.

A koporsóba nézünk: a hirtelen rám törő rettegéshullámtól hátrahőkölök egy lépésnyit.

Spingate máshogy reagál – ahelyett, hogy félreugrana, közelebb hajol.

– Lehet, hogy mégis igazad volt – mormolja. – Ha ez itt csakugyan B. Brewer, akkor ezek tényleg koporsók.

öt

Brewer egy halott kisfiú.

Vézna, összeaszalódott testét vékony porréteg fedi, ami nyilvánvalóan a fedél repedésén keresztül szivárgott be.

A koporsó pont akkora, mint a sajátom vagy Spingate-é, de az apró tetemhez képest hatalmasnak tűnik. A holttest arcbőre annyira rászáradt koponyájára, hogy itt-ott már felrepedt, és kiviláglik alóla a csont. Szemgödrei üresek. Ajkai összezsugorodtak, mögülük elővillan elszíneződött fogsora; mintha csak mosolyogna.

Gyomrom görcsbe rándul.

Brewer fehér inget és mintás nyakkendőt visel, kockás szoknya helyett pedig fekete öves fekete nadrágot. Nyilvánvaló, hogy az egyenruha már akkor is túl nagy volt apró testére, mielőtt összeaszalódott volna. Kráteres, vörhenyes foltok lepte pántok fogják le csípőjét, bokáját és csuklóját, bár láb- és kézfeje ki sem látszik nadrágja szárából és ingujjából.

Spingate intéssel mutatja a keskeny kis homlok pergamenszerű bőrébe mélyesztett jelképet, mely fekete, akárcsak a miénk. Egy-egy felülről lefelé, valamint balról jobbra húzódó vonallal barázdált korong az.

– Kereszt – állapítja meg a másik lány.

– Netán T betű.

Spingate tanácstalanul vállat von.

– Vagy összeadásjel?

– Lehet.

Egy foglány, egy körlány, egy keresztfiú… és elképzelni sem bírjuk, mindez mit jelent.

Bámulom a tetemet. Akár én is a helyében lehetnék. Ezek mégiscsak koporsók, de akkor ő miért halott, miközben én élek? Ahogy nézem, fagyos érzés árad szét bennem, melynek semmi köze a hőmérséklethez, vagy ruhának csúfolt, kurta gönceimhez.

Nadrágban sokkal kevésbé fáznék. Rajta azért az van, mert fiú? Ha tényleg csak ezen múlott, hát nem valami igazságos a dolog.

Spingate mutatóujjával lassan Brewer felé nyúl. Arcon böki. Száraz hús mállik le a koponyáról, és porrá omlik. Szörnyű látvány, de mintha Spingate-et a legkevésbé sem zavarná.

Megragadja a holttest ingének az ujját, és cibálni kezdi.

Elkapom a karját.

– Állj! – rivallok rá. – Mit csinálsz?

– Kötszert.

– Minek?

A csuklómra mutat. – Még mindig vérzel.

Odanézek, és rájövök, hogy igaza van. A pántok húsig vájtak az alkaromba. Tucatnyi apró, vörös csepp csordul végig rajta. A sebeket por lepi, ezért a vér nem annyira csordul, mint inkább gördül, ám ez a lényegen mit sem változtat.

– Jól vagyok – ellenkezem. – Ne zavarjuk a halottakat!

Spingate felhorkan. – A halottaknak mindegy.

A testet ide-oda hánytorgatva leszakít két hosszú csíkot a halott kisfiú ingéről. A fiú arcának egy jókora, enyésző darabja leválik, alatta pedig feltárul az arccsont.

Spingate a csuklóm köré csavarja a csíkokat, majd csomót köt rájuk.

– Egy fokkal jobb – fújja ki magát. – Megnézzük a többi koporsót?

Kilenc van még hátra. Sok időt elpazaroltunk, amíg kettesben ücsörögtünk Spingate-tel. Aztán Brewert bámulva még többet.

– Nézzük – biccentek. – Mégpedig gyorsan.

A fegyveremért nyúl. – Megengeded?

Ezen fennakadok. Ahhoz nem volt elég ereje, hogy kitörjön a saját koporsójából, viszont úgy gondolja, ahhoz van, hogy kívülről szétzúzzon egy másikat?

Kezébe nyomom az ékköves pálcát.

Amint Spingate megragadja, arcán ismét feltűnik az a szívmelengető mosoly. Izgatottan, fürgén lát a feladatnak, félelme mintha teljesen elpárolgott volna.

A legközelebbi koporsóhoz lép, és lesöpri a port a névtábláról. A kövek rikító sárgán villannak.

– K. O’Malley – olvassa fennhangon.

Spingate végigfuttatja ujjait a sárga ékköveken. Megérinti és megnyomja az egyiket: az beljebb csusszan, majd kattanás hallatszik. Amikor a lány felemeli az ujját, a kő lenyomva marad. Ismét megböki, az megint kattan, aztán visszaugrik az eredeti helyzetébe. Most a következőhöz nyúl, mutató- és hüvelykujja közé fogva csavar rajta egyet: a kő elfordul.

A koporsó belsejéből halk morajlást és csörömpölést hallunk.

Spingate nem tudja, mit művel, de kitartóan próbálkozik – ezt megnyomja, majd fülel, azon teker egyet, aztán ismét hallgatózik. Ajka alig észrevehetően, némán mozog. Egyenként rábök a kövekre – mintha számolna.

Szemügyre veszi a fegyvert, számomra követhetetlen mintát követve megérint rajta néhány drágakövet, majd ugyanebben a sorrendben a K. O’Malley feliratot körbevevő köveket is végignyomkodja. A koporsó oldalán hirtelen félrecsusszan egy rejtett panel, alatta pedig feltárul két apró, körforma mélyedés.

Spingate kacagva örül a sikerének. Felegyenesedik, és beilleszti a rúd villás végének két ágát a körökbe – tökéletesen passzolnak. Kattanást hallok. Spingate megemeli a rúd végét.

A koporsó mélyén valami nagyot döndül. A fedél két fele megrázkódik. Por száll fel róluk, miközben simán szétgördülnek.

Odabent mozdulatlanul, lehunyt szemmel… egy fiú fekszik. Alszik, és ugyanolyan egyenruhát visel, mint Brewer, csakhogy termetre inkább ránk hasonlít. Már úgy nagyjából – válla a koporsó fehér bélésének feszül, fekete zoknis lábujjai egészen annak legaljáig érnek. Haja dús és barna. Bőre Spingate-énél sötétebb, de azért nem annyira, mint az enyém.

És gyönyörű.

A jelkép a homlokán szabályos korong, akárcsak az enyém, azzal a különbséggel, hogy a jobb fele koromfekete. Patyolatfehér inge szorosan feszül csupasz mellkasán. Néhány gomb hiányzik róla. Por egyáltalán nem lepi. Vérnyom sincs rajta. A csípőjét, csuklóját és bokáját tartó pántok rettenetesen szorosnak tűnnek.

Egyre csak nézem. Nem tehetek másként. Furcsa érzés. Belül megremegek.

– Lélegzik – súgja Spingate fojtott hangon.

Fel kell ébresztenem ezt a fiút… azt akarom, hogy rám nézzen.

– Add a fegyvert… vagyis a szerszámot. Felfeszítem a béklyóit.

– Egy pillanat – fog vissza Spingate. – Lehet, hogy semmit nem kell felfeszítenünk…

A szerszám még mindig szilárdan a koporsóba ékelődve, csálén áll ki. Spingate elgondolkozva méregeti, aztán előbb O’Malley-re, majd ismét a szerszámra tekint. Megnyom pár ékkövet a markolaton: semmi nem történik. Töpreng egy sort, újabb kombinációval próbálkozik, mire az O’Malley csuklóját, bokáját és csípőjét lefogó bilincsek hirtelen középen kettéválnak, lekattannak, majd csusszanva eltűnnek a koporsó bélésében.

Ha mellkasa lágy hullámzását nem vesszük, a fiú meg se rezdül. Pánik tör rám, mikor arra gondolok, hogy esetleg Spingate lesz az, aki felébreszti – mindenképp nekem kell megtennem.

– Menj, nyisd ki a többi koporsót! – kérem.

Rám néz. Tanácstalannak tűnik. Újra O’Malley-re pillant.

– Gyerünk már, Spingate! – sürgetem. – Fogalmunk sincs, mennyi időnk maradt.

Felsóhajt. Ő is szívesen nézi a fiút, és nehezére esik elfordítani a tekintetét. Végül mégis megteszi. Kiszabadítja a szerszámot, és megindul a következő koporsó felé.

Egyre csak nézem O’Malley-t. Haja hihetetlenül selymes. Szája enyhén nyitva, telt ajkai minden lélegzetvételébe beleremegnek. Amikor először láttam Spingate mosolyát, azt hittem, semmi nem lehet szebb annál.

Tévedtem.

Hallom, hogy Spingate újabb fémtábláról söpri félre a port.

– Ez itt… várj, nem vagyok biztos – kiáltja. – Azt hiszem… Ár-A-Mov-Szkáj?

Erre ki tudja miért, de felfülelek.

– Mik az utolsó betűk?

– S, K és Y –, válaszolja.

Elakad a lélegzetem, mert eszembe jut valami. Egy név. Egy… minek is a neve, itt van a nyelvem hegyén… egy zeneszerzőé. Az az! Egy zeneszerzőé, akinek a neve hasonlóan végződött.

Csajkovszkij.

– Nem szkáj – helyesbítek. – Szkij.

Figyelmem újfent O’Malley-re kalandozik.

– Aramovszkij – dünnyögi Spingate. – Kinyissam?

Feltétlenül szüksége van folyton a jóváhagyásomra?

– Persze, rajta csak!

Fél füllel hallom, hogy babrálni kezd valamit. Mutatóujjammal gyengéden megérintem O’Malley egyik bordáját. Meleg a teste. Az érintésbe beleborzongok. Már nem fázom.

A fiú nem reagál.

Mitévő legyek? Mi van, ha fel sem ébred?

Újabb döndülés hallatszik, és Spingate hangosan felkacag, ahogy Aramovsky koporsója is feltárul.

hat

Spingate sorra nyitogatja a koporsókat. Ötben apró, aszott holttesteket talál. A maradék három O’Malley-hoz hasonlóan szendergő embereket rejt.

Nem emlékszem anyám nevére, sem arcára, azonban furcsamód megmaradt bennem, milyen volt, mikor elvitt magával bevásárolni. Mielőtt a kosárba pakolt volna egy karton tojást, mindig kinyitotta, és megnézte, nincs-e köztük olyan, ami megrepedt. Ez a helyiség egy tizenkét tojásos karton – hat tojás eltörött, és teljesen hasznavehetetlen, a többi hat viszont ép.

A B. Aramovsky nevű srác bőre sötét, csaknem annyira, mint a fejét lepő göndör, fekete fürtök. Homlokába korong mélyed, akárcsak az enyémbe, ám az övé közepén van egy kisebb kör is. Termetre még O’Malley-nél is magasabb: talpa koporsójának legalját érinti, míg feje búbja a tetejét. Bár karcsúbb, mint O’Malley, fehér inge szorosan feszül izmaira, és az összes gombja is a helyén van még.

K. Bello bőre fehér. Normális az egyáltalán, hogy valaki ennyire sápadt legyen? Talán beteg. Bello haja hosszú, szőke, és annyira finom, hogy elég elsétálni a koporsója mellett, néhány tincse máris meglibben, mintha csak szellő cirógatná. A homlokán üres korong van, pont, mint az enyémen.

Ami az utolsót, J. Yongot illeti, ő is fiú. Napbarnított bőre makulátlan és sima. Dús haja majdnem olyan fekete, mint Aramovskyé, viszont nem göndör, hanem egyenes szálú. A szemébe lóg, így eltakarja jelképét. Félresöpröm, hogy láthassam: fekete kör, középen ötágú csillaggal.

Savage, Spingate, O’Malley, Aramovsky, Bello, Yong. Brewerén kívül a többi holttest nevét nem ismerem, és nem is akarom tudni.

Törött tojásokkal kár foglalkozni.

Mindannyian – hullákat és élőket egyaránt beleértve – azonos öltözéket viselünk: fehér inget, vörös nyakkendőt, a fiúk fekete nadrágot, a lányok pedig vörös-fekete kockás szoknyát.

És akad más közös is bennünk, legalábbis a többiekben: mindenki szép. Nem, nem egyszerűen szép… tökéletes.

O’Malley a leghelyesebb a srácok közül, bár nagyon szoros a verseny. Mindhármuk arca szabályos metszésű, állkapcsuk határozott, nyakuk vastag, testük izmos. Azt hiszem, senki nem sprintelné le őket, már ha ébren lennének. Nem lenne súly, amit ki ne nyomnának. Engem valószínűleg olyan könnyedén kapnának fel, mint ahogy más levegőt vesz.

Spingate és Bello alakja ott gömbölyű, ahol kell, hajuk csodaszép, hasuk lapos, combjuk erős. Hibátlanok. Nehezemre esik az iskolámmal kapcsolatos részleteket felidézni, ugyanakkor az még megvan, mit éreztem a hozzájuk hasonló, idősebb lányokat nézve. Szégyent. Biztos voltam benne, hogy sosem lesz olyan a testem, mint nekik. Folyton annyira magabiztosnak tűntek.

És most formás a lábam, lapos a hasam, pont, mint Spingate-é és Bellóé, pont, mint azoké a lányoké, akikre alig emlékszem már. Melleim is vannak, de még mindig nem érzem elég magabiztosnak magam, mert ez nem én vagyok. Hogy hirtelen egy nő testébe kerültem, mit sem változtat azon, hogy még mindig kislány vagyok.

Spingate Bello koporsójánál áll, és gyengéden cirógatja az ájult lány haját.

– Em, ezt nem értem – szólal meg. – Hogyhogy még mindig alszanak?

A múltam nem több tétova suttogásnál, események árnyékánál és emlékénél, melyek vagy csakugyan megtörténtek, vagy csupán álmodtam őket. Mást nem tekinthetek valósnak, csak azt, ami azután történt, hogy belém hatolt az a tű.

Fájdalomra ébredtem. Fájdalomra, rettegésre és vérre. Spingate-en vérnek nyoma sincs.

– Nem tudom – válaszolom. – Te hogy ébredtél fel?

Eltöpreng.

– Valami bizsergéstől. Végigjárta az egész testem.

– Fájt?

Fejével nemet int, aztán maga elé mered, végül biccent. – Egy kicsit. Talán. Nem, nem igazán.

Vetek egy pillantást O’Malley koporsójába. Nem látok benne fehér csövet. Persze attól még lehet, hogy ott rejtőzik a fehér bélés rejtekében.

És az is lehet… hogy tű csak nekem járt.

Spingate hirtelen összecsapja a két tenyerét, és álltó helyében ugrabugrálni kezd. Vörös fürtjei fel-alá röpködnek.

– Enyhe áramütés – csicsergi. – Attól tértem magamhoz. Áramütéstől.

Császkálni kezd a csarnokban, megvizsgálja a kőfalak domborműveit, szemügyre veszi a koporsókat, még a plafont is megbámulja. Elképzelni sem tudom, mit keres, így hát inkább ismét O’Malley-re összpontosítok.

Váratlanul elönt a rettegés, hogy netán sosem tér magához. Vagy mi van, ha nem is létezik… mi van, ha még most is a koporsómban fekszem, és mindezt csak álmodom? Ám ha O’Malley mégsem valódi, mégis miért szárad ki a torkom már attól, hogy ránézek?

– Találtam valamit – újságolja Spingate. – Azt hiszem, valamiféle irányítópanel.

Biccentek, de pillantásra sem méltatom. Megmarkolom O’Malley erős vállát. Teste tömörségében van valami megnyugtató.

Finoman megszorítom a vállát.

Nem mozdul.

Ébredj… kérlek, ébredj!

Enyhén meglököm.

Még mindig nem mozdul.

Nekiveselkedek, hogy teljes erőmből megrázzam. Ekkor ezernyi apró tű járja át a testem. A karom magától mozdul, és visszarántom a kezem O’Malley-től – mire a tűszúrások rögtön alábbhagynak. Értetlenül meredek a kezemre.

– Megvan! – kiáltja Spingate. – Magukhoz tértek?

O’Malley testén enyhe rángás fut végig. Arcáról eltűnik a békés kifejezés. Összevonja szemöldökét, szemhéja megrándul, mintha épp most venné kezdetét valami szörnyű rémálma.

– Nem – felelem. – O’Malley megmoccant, de még alszik.

– Várj, kicsit fokozom!

Zümmögést hallok: O’Malley, mint akit rugó hajt, nyílegyenesen felül. Feszülő ingéről újabb gomb pattan le, elszáll, és hangtalanul landol valahol a porban. A fiú riadtan, tanácstalanul néz körbe. Tágra nyílt szeme a semmibe mered.

A szeme kék.

Ijedt, zaklatott kiáltásokat hallok. Aramovsky és Bello is magukhoz tértek. Aramovsky kiveti magát a koporsójából, és port kavarva óriásit puffan a padlón. Bello összeszorított szemmel felegyenesedik ültében, és kezével maga előtt kalimpálva iparkodik elhárítani valami veszélyt, amit se nem lát, se nem remélhet visszaverni.

Yong szeme csukva, mégis fürgén és kecsesen gördül ki koporsójából. Összegömbölyödve, fülét befogva és felhúzott térdeit könyökével érintve, az oldalára esve ér földet.

Hátrapillantok O’Malley-re.

A fiú a hirtelen támadt fényben hunyorogva és pislogva egyenesen rám néz.

A túlélők felébredtek.

A tojások kikeltek.

hét

Nem emlékeznek a nevükre. Nem tudják, miként kerültek ide. Nem tudják, hol vagyunk.

Annyit tudnak, hogy ma van a születésnapjuk.

Mind közül Aramovsky a leghangosabb, nem annyira kérdez, mint inkább válaszokat követel. Felmerül bennem, hogy esetleg azt hiszi, eleve Spingate és én zártuk a koporsóba.

Yong egyre csak a karját nézi, olykor megfeszíti, majd halványan elmosolyodik, valahányszor a fehér szövet kidudorodik izmai nyomán. Időnként ránk emeli a tekintetét, mint aki nem bízik bennünk, mintha szerinte pontosan tudnánk, mi folyik itt, és összeesküdtünk volna ellene.

Bello roppant hallgatag – mintha félne megszólalni. Termetre ő a legkisebb közülünk. Törékenynek tűnik. Biztosra veszem, hogy a fiúk ki tudtak volna törni a koporsóikból, ha sötétségre és kínra eszmélnek. Talán még Spingate is, ha nem beszéli be magának, hogy nem képes rá. Na de Bello? Örökre bent ragadt volna, míg el nem pusztul és töpörödötté nem aszalódik, mint Brewer.

O’Malley folyvást rajtam és Spingate-en tartja a szemét, bár nem úgy fest, mintha gyanakodna vagy dühös lenne. Mikor valaki megszólal, hasonlóan méricskéli az illetőt, mint ahogy Spingate nézte a szerszámot vagy az ékköves panelt: elemzőn, mérlegelve.

Beszámolok a többieknek mindenről, ami a koporsómból való szabadulás és aközött történt, hogy Spingate felrázta őket. Alig fél órával előttük ébredtünk, így ez nem tart különösebben sokáig.

Amikor a végére érek, szünetet tartok, és várom, hogy mondjanak valamit. Hiába. Spingate is hallgat. Csak hogy ne kelljen a többiekre néznie, úgy tesz, mintha a drágaköves pálcát vizsgálná.

– Ennyi – töröm meg a csendet. – Többet nem tudunk.

A négy újonc engem néz. Magamtól ébredtem, egyedül voltam kénytelen megküzdeni a helyzettel. Nekik bizonyos értelemben nehezebb dolguk van: teljesen üres lappal indultak az ébredéskor, és kezdettől fogva feltételezték, hogy akad majd valaki, aki elmagyarázza nekik a helyzetet. Erre persze se Spingate, se én nem vagyunk képesek.

O’Malley megvakarja a halántékát. Mélykék tekintete belém fúródik.

– Szóval ez minden – visszhangozza szavaimat. – És kész.

Bólintok.

– Hát, nem tudtok túl sokat.

Hangjában vádnak nyoma sincs. Tényt közöl.

– Unk – hangsúlyozom. – Nem tudunk túl sokat.

Kimérten biccent. – Igaz. Nem tudunk.

A többes számnak súlya van.

Yong rosszkedvűen, viszolyogva ingatni kezdi a fejét.

Bello egyesével szemügyre vesz mindenkit, mintha arra várna, hogy valaki tegyen végre valamit. Bármit. Csalódnia kell. Zöld peremű, a pupillája körül narancs-barnába olvadó szeme igéző. Utolsóként rám pillant.

– Oké, Em… és most mit csinálunk?

Várom, hogy valaki megszólaljon, hogy kiderüljön, mi a következő lépés. Szemmel láthatólag a többiek is.

– Spingate – szólalok meg végül. – Van bármi egyéb azon az irányítópanelen, amit találtál? Esetleg… nem tudom… hívhatunk valahogy segítséget?

Spingate megrázza a fejét. – Azt hiszem, csak arra valók, hogy a koporsók… hogy is hívják… á, ez az, hogy a koporsók belső környezetét szabályozzák. Szerintem másra nem jók.

Ettől féltem. – Akkor el kell hagynunk ezt a helyiséget.

Bello tördelni kezdi a kezét, a ballal a jobbat, a jobbal a balt, újra és újra.

– Én inkább itt maradnék – rebegi. – Nem tudjuk, mi van ott kint. Várjunk még, hátha jönnek értünk felnőttek.

Felnőttek. Akárcsak a többes számnak, a felnőttek szónak is súlya van. A felnőttek tudnák, mi a teendő, megmondhatnák, mihez kezdjünk.

Yong széttárja a karját, mintegy átöleli a teljes csarnokot.

– Miféle felnőttek? – kérdezi. – Látsz itt akár egy felnőttet is? Mert én nem. Valakik idehurcoltak minket, és talán épp azok a felnőttek voltak, akikért fennhangon rinyálsz itt.

– Nem tudhatjuk – feleli Bello, miközben egyre idegesebben tördeli a kezét.

Yong köp egyet a porba.

– Ne legyél már hülye! Börtönben vagyunk, és igazán nem érünk rá az ostobaságaidra.

– Elég ebből! – csattanok fel olyan kemény hangon, mint mikor lehurrogtam Spingate-et, hogy kussoljon. – Nem kell rögtön bunkónak lenni.

Yong fagyosan végigmér. Tekintete a homlokomra rebben, szeme elgondolkozva összeszűkül, mintha majdnem, de csak majdnem eszébe jutott volna valami.

– Hát hogyne – vigyorog hamiskásan. – Jópofizzunk csak, mert attól ugye minden rendbe jön.

Új érzés lesz úrrá rajtam: a harag. Nem tetszik Yong tekintete, nem tetszik, ahogy alig leplezve lesajnál minket.

Morajlás hallatszik, tompa zaj, eleinte zaklatottan, utána lassabban, majd ismét gyorsan és hangosan.

Mindenki a hang irányába fordul: Spingate hasából jön.

– Jaj – böki ki a lány. Tenyerét csupasz hasára szorítja. Elpirul. – Bocsi. Azt hiszem, éhes vagyok.

Ez a mondat megindít bennem valamit, felhívja figyelmemet a bennem tátongó ürességre. Ami valószínűleg már ott volt egy ideje, csak az agyam késett közölni velem. Túlzottan lefoglalt a többi probléma, hogy észrevegyem, mennyire mardos az éhség.

A többiek is a hasukhoz nyúlnak. Mindenki éhes.

– Bellónak igaza van – jelentem ki. – Nem tudjuk, mi van odakint. Azt viszont tudjuk, itt bent mi nincs: élelem.

Kölcsönös egyetértésben nézünk egymásra. A várakozás nem alternatíva.

– Vizünk sincs – jegyzi meg Spingate. – És a víz még az ételnél is fontosabb. – Az orrnyergét ráncolva előre és balra tekint. – Azt hiszem, arra kell indulnunk.

Aramovsky fehér inge ujját igazgatja. Szüntelenül babrál vele, mintha attól félne, egyszer csak ott terem egy kósza ránc.

– Em, miért nem te mész? – szegezi nekem a kérdést. – Ha találsz kaját és vizet, csak hozd vissza ide! Addig is várunk rád, hátha közben befutnak a felnőttek.

Yong megvetően felszisszen.

– Te aztán bátor vagy, Aramovsky! – szólal meg.

Aramovsky farkasszemet néz Yonggal. – Nem bátorságról van szó, hanem gyakorlatiasságról.

Yong a szemét forgatja. – Ja, nyilván. Gyakorlatiasságról. Esetleg akkor mit szólnál, ha te mennél, Aramovsky? Közben mi itt elleszünk, érted, gyakorlatiasan.

Aramovsky kihúzza magát. Sokkal magasabb a másik srácnál.

– Nekem te ne parancsolgass! – mordul fel.

Yong leereszti eddig keresztbe font karjait. Kezei csípőmagasságban készenlétbe lendülnek, ökölbe szorulnak.

– Mások nevében önkénteskedsz, de magad már nem mennél? És ha teszek róla, hogy muszáj legyen?

Yong elmosolyodik. Annyira szépen, hogy legszívesebben naphosszat a nyomában loholnék, csak hogy lássam, mit csinál, kivel beszél. A szeme azonban… valami egészen mást sugároz. Aramovsky magasabb, és mindketten látványosan izmosak, de Yong vágyik a harcra – Aramovsky viszont nem. Aramovsky talán arra számított, termete majd megfélemlíti a másikat, terve azonban fordítva sült el, és most láthatólag fogalma sincs, mitévő legyen.

– Nem válunk szét – vágok közbe gyorsan. – És senkit nem kényszerítünk semmire, oké?

Aramovsky sietve biccent. – Emnek igaza van.

Yong megint rám néz. Azt hiszem, idegesítem.

O’Malley vagy tizedszerre próbálja begombolni az inge felső két gombját, pedig mostanra tudhatná, hogy egyszerűen túl széles a mellkasa. Végül feladja, és helyette nyakára szorítja egyik tenyerét, mintha szégyellné csupasz bőrfelületeit.

A szemembe néz.

– Em, miért te döntöd el, mi legyen? Te vagy a főnök?

Nem rossz szándékúan kérdezi. Nem vádol; egyszerűen feltesz egy kérdést, amit valakinek muszáj feltennie.

– Nem tudom – felelem.

Aramovsky rám mutat. Nem is rám, hanem a homlokomra.

– Em nem lehet a főnök. Em egy kör.

Úgy mondja, mintha a billogom fontos lenne. És hát persze, hogy az, ezt jól tudom – mindannyiunk billogja fontos. Érezzük. Ám ha a többiek kérdő tekintetének hinni lehet, egyikünk sem tudja, miért.