Hodász András: Uram, te minden tudsz

Copyright © Hodász András, 2026

ISBN: 978 963 598 512 8 (epub)

Lumen Kiadó

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Vad Bence

Borítófotó: Bolega Niki

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kovács Krisztián

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska, Tót Barbara

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: ismeretterjesztő, életrajz

Tartalom

I. Esztergom

1. Két világ közt

2. Az Úr különleges útjai

3. Az én Narniám

4. Tisztelt és Tisztelendő

5. Egy régi Volán-szálló a Kis-Duna partján

6. Folyton változó érzelmek

7. Ha Lázár igen, apám miért nem?

8. Mindenkinek mindene lettem

II. Róma

9. Ha Istenről kérdeznek, én válaszolok, elvégre ezért lettem pap

10. Az ambivalencia városában

11. A kétely visszhangjai/alkoholba fojtom bánatom

12. Mélyen gyökerező

13. Örökké búcsúzni

III. Kispest

14. Lángoló szíveink

15. Mélységek és rétegek

16. Ha elfordítod a tekinteted

17. A halott remények országa

18. A lélek háborgó csendje

19. Küzdeni széllel szemben

IV. Angyalföld

20. Papunk légy, ne celebünk

21. Minden elfolyik

22. Szentnek nem elég alázatos, eretneknek nem elég magabiztos

23. Egyházam védelmében

24. Jézus közössége

25. Ius murmurandi, azaz a morgás joga

26. Jézust magára hagyni

27. Egy pap a Momentum gyékényén

28. Mezítláb a színpadon

29. Harag

30. Lélekben távolodva

31. Újra két világ közt

32. Uram, te mindent tudsz

A szerzőről

I.
Esztergom

1.
Két világ közt

2023. FEBRUÁR 10-ÉN BALLAGTAM lefelé a várból, és azon töprengtem, mi a fene is történt tulajdonképpen az elmúlt fél órában. Hoztam egy döntést, de én magam sem tudtam, vajon ezt egy hirtelen ötlet vezérelte, vagy a lelkem mélyén én magam is erre vágytam. Eltöltöttem fél órát Bíboros úr irodájában, de a beszélgetés egy része már akkor homályosnak tűnt, mintha füstüvegen át nézném, és még az sem volt világos, hogy végül ő döntött, vagy én. Vajon igazán ezt akarom? Addigi életem során tulajdonképpen hozzászokhattam volna már a kétség érzéséhez, de ebben a mostaniban volt valami végzetes, valami visszafordíthatatlan, és ennek súlyától minden egyes lépést nehéznek éreztem. Kerestem magamban a választ, ami talán békét hoz annyi év szorongás és keserűség után, de nem találtam, és csak reméltem, hogy ez idővel megváltozik.

Aztán persze megérkeztek a praktikus gondolatok, és a belőlük születő apró tervek: azt hiszem, elajándékozom a bokszzsákomat, az edzőfelszereléseimet, a könyveim nagy részét. A teológiai tárgyúakat elküldöm az esztergomi szemináriumba, biztosan szívesen veszik, a papi ruháimat pedig a plébániának adományozom. Többé nem lesz szükségem rájuk. Eszembe jutott a gyönyörű, hímzett reverendám, amit egyedileg készíttettem. Végig akartam simítani a tenyeremmel, hogy érezzem finom anyagát, hogy az ujjaimat még egyszer végigfuttathassam a minták rovátkáin. A gondolattól belém mart a hiány. Szerettem hordani azt a reverendát, és sokáig büszkén viseltem. Az, aki a reverendában voltam, a lehető legközelebb áll ahhoz a valakihez, akivé világéletemben válni akartam. Most mégis hátra kell hagynom, és csak reménykedhetem benne, hogy egy tisztességes paptestvér még hasznát veszi. Hiszem, hogy sok erőt rejt magában.

És aztán anélkül, hogy összegezni akartam volna a mögöttem álló kilencévnyi papi szolgálatot, az emlékek egyszer csak maguktól felbukkantak. Láttam a Faludy fordította Villon-verseskötetet, amivel a bátyáim ajándékoztak meg, amikor bejelentettem, hogy pap leszek, és amitől remélték, hogy megváltoztatja a döntésem. Láttam magamat, ahogy a személyiségteszt kérdéseit bámulom, és nem értem, ezeknek mi köze ahhoz, hogy alkalmas vagyok-e a választott pályára. Láttam apámat, ahogy a halálos ágyán fekszik, miközben a Bibliából olvasok fel neki. Láttam a koszos római macskaköveket, és a Peru Bár cégérét, ahol annyi estét töltöttünk a szeminárium alatt. Láttam a Bíboros urat, ahogy a pénztárcájába nyúl, hogy kisegítsen, mert észrevette, hogy rosszul mennek a dolgaim. Láttam magamat káplánként, plébánosként, a tévékamerák előtt ülve, csíptetős mikrofonnal az ingemen, mosolyogva, de felidéztem azt is, ahogy pózban heverek, zokogva a paplak konyhájának padlóján. Láttam az embert, aki küzd önmagával és az őt körülvevő elemekkel, és aki képes együtt örülni és ujjongani egy ifjúsági tábor lelkes fiataljaival, de hajlamos reményvesztettségében vágyakozva bámulni a lezárt vasúti sorompót.

Éreztem a római nekropolisz dohos levegőjét, a pszichológusnál álló kanapé szövetének durva tapintását, az első pánikroham fojtogató szorítását a római kollégiumi szobám magányában, de éreztem a megnyugtató csend simogatását is a magyarszéki kápolnában, ahol a lelki nyugalmamat kerestem. Éreztem az erőt, amivel egykor kész voltam egész lényemmel Jézus tanításai mellé állni, és az értetlenséget meg a dühöt is, amikor a politika kiforgatta a Megváltó szavait.

Egyszerre átéltem az emberek felém irányuló rokonszenvét és rosszindulatát; az összes dicséretet, elismerő kritikát, vállveregetést és megerősítést, amit kaptam, és valamennyi elvakult szidalmat, rágalmat és karaktergyilkosságot. Akkor, ott ez voltam én, ezek metszéspontja.

Gyalogoltam tovább, immár hazafelé fordulva, a teendőkön töprengve, és ekkor a rengeteg emlék közül épp az mutatta meg magát, amely sok évvel korábban kijelölt engem az utamra. Az útra, amelynek végére, úgy fest, aznap, ott a várban értem el.

Valamikor 1997-ben történt, tizenhat éves lehettem, amikor elmentem egy hétvégi lelkigyakorlatra. A hívő és vallását aktívan gyakorló családból származó cserkészparancsnoktól ez nem volt idegen, ennek a hétvégének azonban a kifejezett célja az volt, hogy a megkeresztelt, de a hittől eltávolodott kamaszokat is megérintse, és megkísérelje átadni nekik a hit élményszerűségét.

Meg kell hagyni, a szervezők értették a dolgukat. Három napon át jól felépített, érzelmes előadásokat hallgattunk, rengeteg szemléltetéssel. Kiscsoportos beszélgetések és gitáros dicsőítő estek követték egymást, fényhatásokkal és fülbemászó dallamokkal adták meg a hangulatot, ami ahhoz kellett, hogy amikor végül a pásztor felszólított minket, hogy írjuk fel a bűneinket egy-egy papírcetlire, majd jöjjünk ki, és egy elöl felállított hatalmas fakeresztre szegezzük fel – ahogy Jézust felszegezték kétezer évvel ezelőtt éppen ezekért a bűnökért –, mi szó nélkül és meghatódva tettünk eleget a felszólításnak.

Ott és akkor kétség sem volt bennem, hogy felírjam-e mindazt, amiről tudtam, hogy az egyház szigorúan elítéli. Pedig egészen addig gyötrődtem a bűneimmel és a bűntudatommal, nevetségesnek tűnő módon akár egyetlen doboz cigaretta miatt is.

Tudniillik senki sem cigizett a családban, az nálunk főbenjáró bűnnek számított. A szüleim mindig is lenézték a cigiseket.

– Fizetnek, hogy rombolják az egészségüket! – mondogatta anyám, aki kórházban dolgozott. A gimnáziumi színjátszó kör szüneteiben azonban mindenki dohányzott, és én alig bírtam ellenállni az illatának, amit akkor nagyon hívogatónak éreztem. A mentolos cigitől ráadásul konkrétan erekcióm volt. Bár kamasz fiúként mitől nem, ugye?

Végül, egyszer rászántam magam, hogy veszek egy dobozzal. Akkoriban nem volt még szigorú a szabályozás, nem nyílt minden sarkon dohánybolt, ahova nem léphetett be tizennyolc év alatti, szóval meg lehetett oldani könnyedén, ha az ember meggyőzően nézett a kisbolt eladójára, aki persze nem véletlenül két gimnázium ötszáz méteres körzetébe telepítette az üzletét, jutányos áron adva a Kőbányait, tizennyolc alatt diákkedvezménnyel.

Beléptem a boltba, levettem valami random csokit az egyik polcról, hogy ne legyen nyilvánvaló az, ami nyilvánvaló volt. Odaléptem a kasszához, letettem a csokit, és rekedt hangon hozzátettem, hogy egy West Ice-t is kérek. Az unott eladó meg sem lepődött.

– Egy dobozzal?

– Igen – feleltem.

– Gyufád van?

– Az is kéne. Köszönöm.

Addigra már remegett a kezem, és gyöngyözött a homlokom az izzadságtól. Dühös voltam, hogy a testem nem akar olyan közönyös lenni, amilyennek mutatni szeretném. Felmarkoltam a cigit, úgy éreztem magam, mint valami drogos.

Kibotorkáltam a napfényre. Megálltam az utcán, és vettem egy mély levegőt. A nehezén túl vagyok. Most már csak egy félreeső helyet kell keresni a Feneketlen-tó partján, valami bokroktól övezett területen. Beballagtam a parkba, elsétáltam az ölelkező párok és focizó gyerekek mellett, és próbáltam egy kicsit elhagyatottabb helyet keresni. Amikor megtaláltam, leültem a fűre, és még mindig remegő kézzel vettem ki az első doboz cigarettámat a zsebemből.

Úristen, én tényleg ezt csinálom! Ügyetlen ujjaimmal alig bírtam megtalálni, hol kell feltépni a celofánt. Amikor végre sikerült, akkor jött a második kihívás: a doboz felnyitása úgy, hogy csak a zárjegy tépődjön el, ne az egész doboz.

Mintha radioaktív lenne, baszki, úgy becsomagolják, szitkozódtam halkan magamban. Végül öt perc ügyetlenkedés után kezemben volt az első szál. Zavaromban először fordítva tettem be a számba, de az égett szűrő szaga hamar ráébresztett a tévedésemre. A második már jobban ment. Meggyújtottam, és beleszívtam. Bizsergető érzés volt. Ebben a pillanatban megszólalt egy vészcsengő a fejemben: „Rászoksz, soha nem fogod tudni letenni, és tüdőrákos leszel! Bűn! Vétkezel az ötödik parancsolat ellen! Ne ölj! – mondja Isten igéje. – A saját testedet nem pusztíthatod! Jézust bántod a bűneiddel! Miattad ment a keresztre, miattad korbácsolták meg! Ez a bűnöd is sebet ejt Jézus testén!”

Úgy kavarogtak a gondolataim, hogy beleszédültem. Felpattantam a földről, ledobtam a félig szívott cigarettát a fűre, és eltapostam. Majd egy hirtelen ötlettől vezérelve a teljes dobozt is. Mindkettőt kidobtam a kukába, felnyaláboltam a holmimat, és sietős léptekkel a villamos felé indultam. Szarul éreztem magam, és nem azért, mert most dobtam ki több száz forintot. Hanem mert rosszat tettem. Rossz vagyok. De miért nem tudok nyugodt lelkiismerettel rossz lenni, mint mindenki más?

Ilyen és ehhez hasonló esetek tarkították a napjaimat, látszólag bagatell marhaságok, amiket más ember talán észre sem vesz, engem viszont napokig, hetekig gyötörtek, és végre úgy tűnt, erre a tábori szertartás feloldozást ad. Így aztán odaszegeztem a keresztre a házibulikban megivott alkoholt, a titokban elszívott cigarettákat, a Bravo Magazin „Szex, szerelem, gyengédség” rovatának fantáziadúsító esetleírásait, az erotikus plakátokat, amiket a haverok mutattak a szobájuk falán, amikor felmentünk egymáshoz, és természetesen az ébredező szexuális energia minden kísértését, köztük azokat a vágyakat, amelyek annyira zavaróak voltak, hogy próbáltam nem tudomást venni róluk. Én ott és akkor komoly fogadalmat tettem: elnyomom magamban ezeket a késztetéseket, Jézusért, aki meghalt értem a kereszten, hogy a halála ne legyen hiábavaló.

Azon a hétvégén életemben először imádkoztam úgy, hogy éreztem is valamit közben. Amikor behunytam a szemem, mintha valakinek a jelenlétében lettem volna, aki végtelenül szeret, miközben pontosan ismeri minden gondolatomat és tettemet. A szívem dobogott, a testemet melegség töltötte el, és szinte teljesen elfelejtettem, hogy hol vagyok, csak azt akartam, hogy minél tovább érezzem ezt a csodálatos dolgot. Alig akartam hazamenni. Pedig úgy indultam ide, mintha fogorvoshoz jönnék. Nem ismertem senkit, csak a bátyám beszélt rá, én meg dühös voltam, hogy olyan könnyedén beadtam a derekam.

Amikor azonban vége lett, új embernek éreztem magam. Onnantól kezdve mindennap olvastam a Bibliát, imádkoztam, amennyit csak tudtam, és heti két nap böjtöltem. Próbáltam kerülni a csúnya beszédet és az önkielégítést mint a kamaszkor legrettegettebb bűneit. A pornóval csak azért nem akadt gondom, mert jóval a számítógép és az internet elterjedése előtt jártunk, magazinokra meg egyébként sem lett volna pénzem. De még ha pénzem lett is volna, bátorságom biztosan nem, hogy bármi ilyesmit vegyek az újságosnál.

Ennek a hétvégének a hatására kezdtem el keresztény zenét hallgatni, gitáron keresztény dalokat tanulni, az iskolai lelki programokon aktívan részt venni, és imacsoportot szervezni. Az osztálytársaimnak persze hamar leesett, hogy nagyon más útra tévedtem, mint amin ők járnak. Ezen nem volt mit tagadni.

Az iskolánk katolikus iskola volt, de ez nem mentesített minket a kamaszkortól, és bár sosem voltam bulizós típus, addig a hétvégéig igyekeztem a csordával vonulni, hogy semmiképp se essek ki az osztályközösségből. Így is kicsit én voltam a furcsa fiú, akivel kelletlenül barátkoztak az osztály balhés srácai. Aki a házibuliban a konyhában kortyolgatja a csajokkal a gyümölcsös sört, és azon szörnyülködik, hogy odabent a fiúk üvöltő zenére, félmeztelenül tombolnak, néha egymás arcába ordítva, hogy „szex!!” Sosem értettem igazán, hogy ebben mi a jó. Jobban éreztem magam a csajos beszélgetésekben, mint az ilyesfajta féktelen vadságban.

Az a harsány tombolás, ami néha a korombéli fiúkat jellemezte, nekem már sok volt. Amikor ők elindultak az éjszakába, hogy megigyák a ki tudja, honnan szerzett marmonkannás bort, csak én kérdeztem meg, hogy merre megyünk, meddig tervezünk maradni, és hogy jutunk majd haza. Ja, és hozott-e valaki poharakat, mert én nem iszom egy kannából mindenkivel.

– Hülye vagy? – jött az obligát kérdés.

Hiába vettek be a frissen alakult graffiticsapatba is, abba még belementem, hogy választok magamnak valami vagány nevet, és kitalálok egy taget, amit minden füzetemre felrajzoltam, de a villamosok és buszok összefirkálásával már erkölcsi problémáim voltak. Egy kamasz, erkölcsi aggályokkal. Így aztán nehéz lázadni. Alkohollal még csak-csak, de droggal már meg sem kínáltak. Szerintem érezték, hogy reménytelen eset vagyok. Amikor az egyik évfolyamtársam lebukott a szekrényében tárolt fűvel, azon gondolkodtam, hogy valószínűleg az egész évfolyamban csak én nem tudtam erről.

Így aztán az ominózus hétvége után már el-elmaradoztam a bulikról, nem mentem velük, ha hívtak a parkba. Igyekeztem nem mutatni, hogy mit gondolok azokról a dolgokról, amelyeket ők hihetetlen kalandnak éltek meg, inkább udvariasan figyeltem őket a távolból, de nem lehetett sokáig titokban tartani, hogy én nagyon másként képzelem el a kamaszkoromat.

Akkor jöttem rá, hogy ezzel ők nem tudtak mit kezdeni, amikor egy nap végül arra mentem vissza az osztályba az óraközi szünetről, hogy valaki alkoholos filccel összefirkálta a padomat. Mindenféle obszcén kifejezések között egy hatalmas felirat éktelenkedett: HIDDEN SAINT – azt hiszem, az elkövető ékes angolsággal azt akarta tudtomra adni, hogy álszentnek (hypocrite) tart. Nem volt nehéz kitalálni, hogy kik csinálták. Nem is rejtették véka alá.

Ma már nincs bennem harag, megértem a srácok reakcióját, valóban furcsa lehettem akkoriban. Nem tudták, mi történt velem, mert nem voltak velem azon a hétvégén, és én nem tudtam elmondani nekik. Féltem tőle, hogy nem értik meg, mennyit jelentett ez nekem, és az a pillanat ott a táborban, imádság közben, Jézussal a szívemben egyébként is olyan volt, mint egy titok, amit őrizni kell, és megtartani magamnak.

Most itt sétálok huszonhat évvel később, és ismét próbálom megérteni: a közösség, amelynek kilenc évet adtam, és amelyért hajlandó lettem volna az életemet áldozni, valójában kivetett magából, vagy eleve bele sem illettem, és tulajdonképpen én tettem ezt önmagammal? Ma sem könnyebb megtalálnom a választ, mint akkor volt, 1997-ben, és ma is csupán annyit tehetek, mint akkor: önvizsgálatot tartok, és megkérem az Urat, hogy kísérjen el az utamon, és segítsen feltárni a nyomokat, amelyek talán a megoldáshoz vezetnek.

2.
Az Úr különleges útjai

A GIMNÁZIUMI ÉVEK NEM CSUPÁN a megvilágosodásom évei, de itt értettem meg, micsoda hatalmat ad az embernek a színpad, és hogy lehet azt felhasználni arra, hogy jobbá tedd a nézőid napját, ugyanakkor egy mindezektől eltérő hobbit is magával hozott: a küzdősportok iránti rajongásomat.

Mindez talán egy későn életre hívott reakció volt az általános iskolai zaklatások miatt. Meglehetősen esetlen mozgású gyerek voltam, és bármely csapatsportot próbáltam is ki, az adott csapat inkább veszített, mint nyert a jelenlétemmel, így utólag egyáltalán nem meglepő, hogy engem találtak meg azok a srácok, akik az iskolai bullyingban akarták megerősíteni belső biztonságérzetüket.

Hatodikban egyik nap tüskékkel a karomban ültem be órára, mert az éppen aktuális kis diktátorpalánta viccesnek találta, hogy belökjön az udvar egyik tövisbokrába. Máskor a verekedés félreérthetetlen foltjaival sétáltam hazafelé suli után, olyan nyomorult állapotban, hogy az utcánkban lakó egyik kedves, öreg bácsi erősködni kezdett, hogy azonnal rendőrt hív. Erről csak azzal a nem túl logikus érveléssel sikerült lebeszélnem, hogy nincs semmi különös, ez csak egy átlagos nap. És tényleg az volt. Mindez egy idő után a szüleimnek is feltűnt – a foltokat még lehetett a biciklizésre fogni, de az gyanús volt, hogy rendszeresen összerándulok, és a gyomrom elé kapom a kezem, ha valami hirtelen zaj hallatszik mellettem.

A rendszeres zaklatásoknak végül egy őszi napon vetettem véget, magam számára is meglepő módon. Emlékszem, amúgy sem indult jól a reggel. Esett az eső, és mivel nem volt semmilyen tömegközlekedés az iskola és az otthonom között, gyalog vágtam neki a nagyjából félórás útnak, hogy végül bőrig ázva, tocsogó cipővel, és dühösen morogva érkezzek meg. Mindennél jobban utáltam, ha nincs meg a komfortérzetem. Egész nap vizes cuccokban végigülni az órákat a lehető legmesszebb volt a minimálisan elegendő komforttól.

Forrt bennem a düh, ahogy elképzeltem az előttem álló napot. Vizionáltam a megfázást. Biztosra vettem, hogy estére láz, másnapra köhögés és „ágynyugalom” várható, ahogy édesanyám hívta. Ez is egyike a megszokott anyai kegyes hazugságoknak, amiket a kultúránk elfogad. Amikor beteg vagy, minden van, csak nyugalom nincs. Mindened fáj, izzadsz és köhögsz, képtelen vagy aludni, pihenni. Kinek az ötlete volt ezt „ágynyugalomnak” hívni?

Rendesen belepörgettem magam ezekbe a dühös gondolatokba, azt hittem, felrobbanok. Igen, az áldozattípusok is – amilyen én voltam – tudnak dühöt érezni, csak nem a megfelelő időben, és nem a megfelelő emberre vagyunk dühösek, ezért nem tudjuk megvédeni magunkat. A harag az evolúció ajándéka, fegyver az önvédelemhez, ami ráadásul hormonális segítséget is ad: adrenalin szabadul el, hogy a pillanatnyi erőnk és ügyességünk megnövekedjen. Csak az a baj, hogy nem tanítják meg nekünk, hogyan kell használnunk.

Főleg ha keresztény családban növünk fel, ahol ezeket a negatív érzéseket szent kötelesség elnyomni. Amióta ugyanis a sivatagi atyák, ezek az ókorban élt remete szentek, megalkották a hét főbűn listáját, amin ott szerepel a harag, az a tévképzet terjedt el a katolikus hívek körében, hogy haragudni bűn. (Fontos megjegyzés: az egyház hivatalos tanításában a harag nem szerepel bűnként. Nem is lehet az, hiszen az érzelmek nem lehetnek bűnök.) Így tehát a harag legtöbbször bent reked vagy önmagunk felé irányul. Sok fiatal ezért bántja inkább magát, mint másokat. Engem aznap az eső és az ázott ruhám segített hozzá, hogy megfordítsam ezt a tendenciát az életemben, ami végül kisegített az örökös áldozatszerepből.

Minden úgy kezdődött, ahogy szokott. Leszegett fejjel siettem előre az iskolafolyosó kopottas linóleumpadlóján. Velem szemben jött a nagy hangú, százötven centis, tizennégy éves alfahím – az enyémhez képest látszólag tízszeres mennyiségű tesztoszteronlökettel az ereiben –, aki meglátta bennem a lehetőséget az önbecsülése és a publikus imidzse növelésére. Ahogy mellém ért, egy egyszerű, de határozott mozdulattal hatalmasat lökött rajtam. Annyira el voltam merülve, hogy teljesen váratlanul ért a támadás.

Lényegében csillapítás nélkül csapódtam neki egy osztályajtónak, a kilincs fájdalmasan az oldalamba vágott, homlokom pedig azonnal vérezni kezdett. Az addig lappangó düh eszeveszett erővel tört fel belőlem, utat talált magának, és meglepetésemre egyenesen a srácra irányult. Korábban eszembe sem jutott volna akár csak felemelni a hangomat ellene, most azonban őrjöngve ugrottam neki, és ütöttem, ahol értem. Körmömmel kapartam az arcát, belemarkoltam a hajába, és méretes csomókat téptem ki belőle. Pillanatnyi szünetet sem hagytam neki, hogy eszébe juthasson visszatámadni.

Nem mintha lett volna benne készség, minden jel szerint váratlanul érte a reakcióm. Teljesen lefagyott, pár másodpercig szinte mozdulni sem tudott. Én pedig egyre vadabbul csépeltem. Beleadtam minden korábbi haragomat, sérelmemet. Azt hiszem, ha nem érkezik meg idejében a békefenntartó sereg az egyik tanár személyében, komoly sérüléseket is okoztam volna. Mire szétválasztottak minket, mindketten izzadtan lihegtünk, különböző testrészeinkből vér csordogált. Megkaptuk a szokásos fejmosást, pedagógiai prédikációkat, obligát beírást az ellenőrzőbe. De akkor először nem szégyelltem magam egy cseppet sem.

Felszabadult voltam, szinte boldog. Megéreztem az erőmet, hogy meg tudom védeni magam. Egy új élet lehetősége lebegett előttem, amiben már nem kell félelemben élnem. A szüleim szinte sokkot kaptak. Nem értették, hogy az addig szelíd, mintagyerek fiacskájukkal mi történt. A gimnázium elején aztán meglett az első VHS-kazettás magnónk, és már könnyen meg lehetett szerezni a Nyugatról behozott szinkronizált karatefilmeket. Én meg faltam őket, ahogy csak tudtam. Jean-Claude Van Damme, Sylvester Stallone, Arnold Schwarzenegger, Steven Seagal, Wesley Snipes és a többiek. Ha megláttam, hogy egy filmben szerepel valamelyik, amint lehetett, megnéztem. Az izgalmasabb mozdulatokat a tévé előtt gyakoroltam, ami nem mindig bizonyult bölcs döntésnek. Szó, ami szó, be kellett látnom, hogy a nappalinkat nem arra találták ki, hogy pörgőrúgásokat hajtsanak végre benne. Néhány összetört váza, felborult szék, és egyéb bútor bánta a harcművészeti magánedzéseimet.

Nagyon szerettem volna hivatalos edzésre járni, de nehéz volt megmagyarázni a szüleimnek, hogy miért is akarom ezt. Végül hosszas unszolásra megengedték, bár nem értettek egyet vele, és főleg azt nem értették, hogy miért nem valami rendes sportot akarok űzni. Persze, ha jobban belegondolok, hasonló volt az érvelésük a gitár ellen is, mondván, hogy az nem igazi hangszer, szóval verjem ki a fejemből. Ezért tanultam tíz éven át hegedülni.

Az apró összefüggések látszólag írás közben mutatják meg igazán magukat: ahogy visszaidézem a fiatalkoromat, úgy tárulnak fel a jövőmet megjósoló, árulkodó jelek. Talán ezért is vágtam bele ebbe a könyvbe: összegezni, visszatekinteni, meglátni, hogy miként kapcsolódnak az emlékeim és a tapasztalataim egymáshoz. Hogy miképpen lettem az, aki vagyok. Hogy meglássam, mennyire lehetett volna elkerülhető, ami történt. Vagy talán hogy így kellett történnie.

Amikor először léptem be rövidnadrágban, mezítláb, torkomban dobogó szívvel a kelenföldi iskola tornatermébe, a mester (így kellett hívni) rögtön rám szólt:

– Amikor bejössz és amikor kimész, meg kell hajolni a terem közepe felé!

– Igenis… – makogtam.

Körülöttem csapatnyi gimnazista és egyetemista ácsorgott szétszóródva. A mester szavára szép sorba rendeződtek, és újabb illedelmes meghajlással köszöntötték az instruktort. Az edzés elején hosszas bevezető következett a betartandó szabályok és a harcművészet kultúrájával kapcsolatban. Amikor véget ért a szóáradat, előkerült egy kosárlabda, mondván, be kell melegíteni edzés előtt. Hamar rájöttem, hogy ezt a meccset nem a kosártudás fogja eldönteni. Saját bőrömön kellett megtapasztalnom, hogy mit jelent taekwondoedzésen kosarazni: minden megengedett, beleértve az ütéseket, a rúgásokat, a gáncsolásokat is, sőt ha szépen kivitelezett harcművésztechnikával szerezted meg a másiktól a labdát, még dicséretet is kaptál. A kezdeti döbbenetet felváltotta a lelkesedés. Hamar rájöttem, hogy élvezem ezt a férfias játékot. Egy kosár, amiben nincs falt, nincs lépés. Ahol ki lehet gáncsolni a másikat, és le lehet vinni a földre. Végre nem kötöttek a szabályok.

Az edzés további részében megtanultam pontosan és hatékonyan ütni, rúgni és fogásokból szabadulni. Életemben először fejlődni kezdtek az izmaim és az önbizalmam. Az évek során a kissrácból, akit nemrég még rendszeresen megvertek, azzá a sráccá váltam, aki magabiztos léptekkel ment végig éjszaka a rosszul kivilágított pesti utcán. Aki egyre többet fantáziált arról, hogy bárkit le tud győzni. És bár akkoriban úgy alakult, hogy néhány ártatlan részeg inzultusán kívül mást nem nagyon kellett elhárítanom, jólesett ez a magabiztosság. Olyan erőt kezdtem felfedezni magamban, ami addig ismeretlen volt. Ugyanakkor hiába a küzdősport nyers brutalitása, önmagamat még így sem vetkőzhettem le.

Épp az edzés után öltöztünk át, amikor nekem szegezte az egyik srác a kérdést.

– Hallom, te valamilyen vallásos suliba jársz.

– Igen, a Szent Imre Gimnáziumba – feleltem.

– És akkor te vallásos vagy, hiszel Istenben, meg minden?

– Persze. – Elmosolyodtam.

– Én nem tudnám elképzelni, hogy valaki megmondja nekem, hogy mit csinálhatok, és mit nem – folytatta.

Újabb mosoly. Mondja ezt az, aki hetente kétszer fizet azért, hogy megmondják neki, hogy mit csinálhat, és mit nem, gondoltam magamban. De hangosan csak annyit válaszoltam, hogy sajnálom, hogy ennyit tud Istenről. Gyakori volt az a benyomásom, hogy akik nem hittek Istenben, olyan valakit tagadtak, akiben én sem hittem. Egy diktátor, aki odafentről dirigál, és beleszól mindenbe? Ettől nekem is feláll a szőr a hátamon.

– Olyasmit képzelj el inkább, mint egy párkapcsolat – kezdtem bele a magyarázatba. – Ha jársz egy lánnyal, ott is vannak olyan dolgok, amiket tenned kell, és vannak, amiket nem szabad. Elhívod randira, fizeted a kajáját, és nem csalod meg. Mégsem úgy éled meg, hogy valaki irányít. Sokkal inkább olyan dolgok ezek, amiket te akarsz vagy nem akarsz megtenni, mert szereted. Na, ilyen az Istennel való kapcsolat is. Ha valóban szereted őt, lesznek dolgok, amiket megteszel, és lesznek, amiket nem. Nem azért, mert elő van írva, hanem egyszerűen belülről jön.

Azt láttam rajta, hogy nem hatotta meg túlságosan a rögtönzött vallásos buzdító beszédem. Aztán feltett egy kérdést, amit alighanem életemben először kaptam meg, és addig nem is tudatosult bennem, milyen erővel is bír:

– Te pap leszel?

Emlékszem, elnevettem magam.

– Nem mindenki lesz pap, aki vallásos – feleltem.

– Pedig te olyan papféle vagy.

Ebben maradtunk, de a kérdése több mint tíz évvel és két diplomával később is visszhangzott.

ESZEMBE JUTOTT 2008 TAVASZÁN IS, amikor együtt ültünk apámmal a budakeszi ház pincéjében, ahol három hordóban készítette saját borát abból a zsebkendőnyi kis földön termett szőlőből, amit kárpótlásként a kilencvenes évek végén a családunk visszakapott.

Néhány hét telt el azóta, hogy elmondtam neki és édesanyámnak, hogy felvételemet kérem az esztergomi szemináriumba. Valahogy így történt:

– Szeretném elvégezni a teológiát. – Ezzel léptem a konyhába, ahol együtt ücsörögtek. Anyám ebédet készített, apám újságot olvasott. Szigorúan Magyar Nemzetet, mert a Népszabadság a kommunisták lapja, akik itt vannak közöttünk, ezt sose felejtsd el, fiam, csak arra várnak, hogy visszatérjenek. – Szeptemberben akarom kezdeni – folytattam.

Apám felpillantott:

– Jól van. – Bólintott, majd visszasüllyedt az újságba.

Anyám szinte fel sem nézett, úgy mondta:

– Mindig is érdekelt téged, jó ötlet, hátha be tudsz segíteni Gyuri atyának egy-két hittanórába. Talán még csoportot is vihetsz a plébánián.

Ekkor kezdtem sejteni, hogy nem értették meg igazán.

– Nem – mondtam. – Én a szemináriumot szeretném elkezdeni szeptemberben, nem a hittantanárképzést. Pap akarok lenni!

Erre már megállt anyám kezében a kés, apám meg letette az újságot. Hosszú másodpercekig meg sem szólaltak, majd anyám kezdte.

– Meggondoltad? Nem akarsz inkább megnősülni? Annyi helyes lány van körülötted.

Apám kontrázott:

– Annyi lehetőséged van még, megvannak a képességeid, bármi lehetsz. Újságíró, színész, politikus, ami csak akarsz!

Ő titkon amúgy mindig abban reménykedett, hogy politikus lesz belőlem, ezt jól tudtam. Szerinte nekem kellene befejeznem a félbemaradt rendszerváltást. Nem sok kedvem volt hozzá. Csendben néztem őket, és arra gondoltam, hogy most kell kitartónak lennem. Számítottam hasonló reakciókra. Tudtam, hogy nehéz lesz, de végül el fognak engedni, elvégre huszonhat éves voltam, nem is nagyon volt más választásuk, de meg akartam adni nekik a lehetőséget, hogy elmondhassák a véleményüket, hogy érezzék, fontos, mit gondolnak. Évek óta ezen rágódtam, nem hittem, hogy mondhatnak olyasmit, amivel megingatnak, de nem akartam erőszakos lenni. Apám még hosszadalmasan sorolta az egyéb lehetőségeket, édesanyám pedig lassan elpityeredett, és kiment a konyhából.

Ma már megható visszagondolni, miként mutatták ki a szeretetüket és a féltésüket. Apámtól az elkövetkező hetekben naponta kaptam e-mailen jobbnál jobb állásajánlatokat mintegy megfontolásra, amelyeket különböző cégek honlapjairól vadászott nekem, hátha valamelyik megtetszik. Anyám vele szemben inkább elkerült, és amikor találkoztunk, akkor is alig jutott szóhoz. A könnyeivel küszködött. Nem voltam biztos benne, hogy pontosan értem, mi zajlik bennük. Két bátyám van, unoka is van elég. Mi lehet akkor a baj? Mint később megtudtam, egyszerűen csak féltettek. A fiuk voltam, és tudták, hogy a papi pálya nem egyszerű dolog. Sokan lesznek depressziósak, alkoholisták, kiégnek vagy kilépnek. Valahol vicces, hogy én végül, közel tíz év szolgálat után, egyszerre teljesítettem mindegyiket.

Szóval ott ültünk apámmal a pincében, a talpas poharainkat babráltuk, és hosszan hallgattunk. Szerette ezt a kis szobácskát: nem is igazi pince volt, inkább szuterén, de úgy alakította ki, hogy a század eleji pincék hangulatát idézze. A falakon eredeti fa népmíves tárgyak, régiségek, hímzett falvédők és az egyik sarokban a három hordó a fehérnek, a rozénak és a vörösnek.

– Azt hittem, hárman veszitek majd át a céget. Mindig is így terveztem – mondta hosszas hallgatás után.

Nem tudtam mit felelni. A céges világot soha nem éreztem a magaménak. A számokhoz egyáltalán nem értettem. Máig azt gondolom, hogy csak annak köszönhetően lett meg a matekérettségim, hogy a különösen vallásos matektanár az egész írásbeli alatt a kápolnában térdelt, és mondta a rózsafüzért. Tőlem Isten halottakat is feltámaszthat, sosem lesz nagyobb csodája, mint az én matekérettségi-eredményem. Kizárt, hogy én valaha számokkal, százalékokkal, növekedéssel, céges eredményekkel foglalkozzam. A gondolatra is borsódzott a hátam.

– Sajnos ez már nem így lesz – mondtam. – Szeretlek, apa, de ez nem az én utam.

Újabb hallgatás. Nem vitatkozott, nem nézett rám. Azt hiszem, nem tudta, mit mondjon, és ezzel én is így voltam. Ő gyászolta azt a jövőt, amit elképzelt nekem, de talán kicsit magának is, én meg azon gondolkodtam, hogy vajon jól döntök-e. Itt egy cég, nem nagy, de kényelmes megélhetést biztosítana akár életünk végéig is, ha jól bánunk vele. A magam ura lehetnék, vehetnék olyan autót, amilyet csak akarok. Nyáron Horvátországban nyaralnék, lenne egy odaadó feleségem, és előírásszerűen minimum három gyerek, ahogy az kell, hogy növekedjen a magyar. Hétvégente a hasonló korú, pocakosodó apukákkal összejárnánk focizni, sütögetni, sörözni és a gyerekek dolgairól beszélgetni, meg panaszkodni, hogy az asszony azóta nem néz ránk, hogy megszült. Belegondolni is rossz.

Ha nekem hétfőtől péntekig arról szólna minden napom, hogy Excel-táblákat bújok, százalékokat számolok, nyereséget optimalizálok az alapján, hogy mennyiért vettem és mennyiért adom el az aktuális vasdarabot, amit valami felső tízezres vállalkozó majd beépít a gyártósorába, hogy minél több munkadarabot tudjon egységnyi idő alatt leszállítani a futószalagról, ezzel szolgálva a kapitalizmus könyörtelen termelési mechanizmusát, hát nem sok életkedvem maradna. Nem tudok egy íróasztal mögött ülni naphosszat.

Én valami nagy dolgot akartam. Valami fantasztikusat. Valami jelentőset. Segíteni az embereknek. Jót tenni a világban. Nyomot hagyni, hogy emlékezzenek rám.

Addigra volt már amúgy némi tapasztalatom a céges világban, az évek során ugyanis végig ott voltunk édesapa mellett a cég felépítésében. Egy alkalommal még Németországba is elkísértem üzleti tárgyalásra, amikor az egyik munkatársa nem ért rá tolmácsolni, bár az is lehet, hogy csak ki akarta próbálni, miként állok helyt az ilyen helyzetekben. Hosszú tárgyalás volt az aktuális, reménybeli új partnerrel százalékokról, kedvezményekről, előre lekötött kvótákról. Láttam apámon, ahogy fejben számol, hogy meddig kell elmennie az alkudozásban, hogy megérje neki a dolog, és legyen még nyeresége az üzleten. Én szolgaian és érdektelenül fordítottam, és vártam a vacsorát, ami igen jónak ígérkezett a szállodában. A tárgyalás végül jól sikerült, mindketten elégedettek voltak, vidáman rázogatták egymás kezét. Apám kifele menet elbüszkélkedett újdonsült üzletfelének, hogy én amúgy a fia vagyok, és ha minden jól megy, nemsokára én veszem át a céget, szóval nem baj, hogy most itt voltam, és megismert engem is. Nekem egyetlen, de annál világosabb mondat ötlött az eszembe: kizárt dolog. De akkor megtartottam magamnak. Most viszont kimondtam, ki kellett mondanom.

És volt még valami: valahogy az apaság sem vonzott. A baráti körömben addigra már néhányan megházasodtak, babát vártak, izgatottan újságolták a legapróbb híreket is, én meg nem tudtam rávenni magam, hogy megkérjem a barátnőm kezét. Valami mély, belső érzés visszatartott. Nem azért, mintha ne lett volna csodálatos lány, és őszintén szerettem, de valamiért nem tudtam elképzelni magam férjként és apaként. Hogy én családfenntartó legyek, konyhabútort szereljek, gyerekkel birkózzak. Akkor szentül hittem, hogy amiatt, mert engem Isten a cölibátusra hívott. Abban a helyzetben ez volt az egyetlen logikus magyarázat. Ma már persze látom, hogy a dolog kicsit bonyolultabb. Most, hogy elfogadom az igazságot, rájöttem, hogy mik a valódi érzéseim.

Egyébként apám sem volt az a „klasszikus apa” típus. A konyhabútort bármikor megszerelte, és nagyon is sokat dolgozott, de valahogy a játékhoz nem nagyon volt kedve, velünk is ritkán töltött értékes időt, és én akkoriban ezt természetesnek is gondoltam. Melyik negyvenes vágyna arra, hogy órákon át dömpert tologasson vagy kockavárat építsen? Ő minden jel szerint nem nagyon vágyott rá. Sőt, néha mintha kicsit útban lettünk volna neki. Mintha előlünk is menekült volna a munkába. Felnőtt fejjel és sok év önismereti munkával a hátam mögött látom már, hogy valószínűleg nemigen volt előtte olyan apakép, amit tudott volna követni a hirtelen változó világban, és sok jel utal arra is, hogy komoly depresszióval küzdött. Természetesen ezek csak az emlékeimen alapuló feltételezések, most már sosem fogom megtudni az igazságot, hiszen tizenhárom éve nincs velünk.

Egyszóval, talán attól féltem, hogy nem lennék jó apa. Hogy nem tudnék mit kezdeni a gyerekekkel. Fogalmam sem volt, mit csinálnék, ha a kis gézengúzok lefekvés helyett az ágyon ugrálnának, ellenállva a legmodernebb pedagógiai módszerek nevelő hatásának. Már az, hogy életben tartsam őket tizennyolc éves korukig, lehetetlen küldetésnek tűnt, visszagondolva a saját gyerekkoromra.

Szóval innen nézve a papság igenis reális útnak tűnt. Persze akkoriban ezt így nem raktam össze.

AMIKOR ELDÖNTÖTTEM, HOGY PAP LESZEK, a gondolatra végtelen béke áradt szét az ereimben. Úgy éreztem, rátaláltam az utamra, a helyemre a világban. A válaszra minden kérdésemre. A jövőt hirtelen olyan világosan láttam magam előtt, mint még soha. Korábban, amikor udvaroltam, megpróbáltam bele sem gondolni, hogy merre tart az életem. Most viszont, amikor elképzeltem az elkövetkező évtizedeket, azok világosan és egyértelműen peregtek le előttem. Láttam magam egy közösség élén, amit alakíthatok, akik követnek, figyelnek rám, akiket segíthetek nap mint nap. Láttam magam tisztességben megöregedni. A nyugdíjazásomkor rengetegen hálálkodnak majd, sokak számára voltam segítő és útmutató az életében. Igen, ezt akartam.

Tudtam, hogy ha a szüleim elfogadják a döntésemet, a többiekkel már könnyebb lesz közölni. Majdnem így is lett. Az ismerőseim nagy többsége nem lepődött meg, látták már a jeleket korábban. Maximum a cölibátust firtatták. Fogom-e tudni tartani, ha gyakorlatilag gimi óta nem volt olyan hosszabb időszak, amikor egyedül lettem volna? És hát szex nélkül lehet élni, de minek? Ezekre a kérdésekre csak hümmögtem, volt ugyanis bennük igazság, és őszintén szólva fogalmam sem volt. Inkább csak bíztam az egyház bölcsességében, hogy ha kétezer év óta ez a szabály, biztos élhető.

K. volt a legjobb barátom azóta, hogy 2006-ban találkoztunk Lengyelországban egy cserkésztáborban, és rájöttünk, hogy mindketten óriási filmbolondok vagyunk, ráadásul hasonlók a kedvenceink. Később együtt csináltuk a Papifrankót, és a barátságunk máig töretlen. Éjfél volt, amikor felhívtam a hírrel, és azonnal felvette. Nyilván ébren volt.

– Na, mizu? – szólt bele a telefonba.

– Pap leszek – vágtam bele a közepébe. K.-val sosem kellett udvariassági köröket futni.

– Bazmeg – jött a telefon túloldaláról. Ő sem udvariaskodott. – Ezt így hogy?

– Tudod, hogy sokat gondolkodtam rajta, hogy mit akarok kezdeni az életemmel – feleltem. – Azt is tudod, hogy mindig is érdekeltek ezek a dolgok, mindig szerettem foglalkozni a templomi programokkal. Úgy érzem, ez az utam. Igazából nem értem, eddig hogy nem láttam ennyire világosan.

Rövid csönd a telefon másik végén. Majd megszólalt:

– Erre iszunk.

– Mikor, hol? – kérdeztem vissza.

– Móricz. Fél óra múlva.

– Ott leszek.

Letettem a telefont.

A megbeszélt időben találkoztunk. Hozzám lépett, és megölelt. A szeme párás volt. Sosem vallotta volna be magának, de nagyon is érző szívet takart az olykor nyers modora. Mindig mondogatta, hogy a kommunikációt a falusi focipályán tanulta, ne várjak tőle sokat. Ám ahogy megszorított, abban minden benne volt. Amikor elengedtük egymást, megszólalt azon a jellegzetes rekedtes hangon, amivel az érzelmileg megérintett pillanatokban próbálta takargatni a meghatottságát.

– Gratulálok, na. Megleptél. Mesélj el mindent!

– Láttad a vergődésemet az utóbbi időben – kezdtem bele, miközben előkerült a sör a hátizsákból. Leültünk egy félreeső padra. – Valahogy nem működtek a párkapcsolataim. Mintha mindig máshol jártam volna. Mintha mindig mást akartam volna. Meséltem is neked a gondolatról, hogy talán a papság az én utam.

– Igen – vágott közbe. – Csak nem tudtam, hogy ez ennyire konkrét már.

– Hirtelen lett az. Rájöttem, hogy nincs mire várnom. Hogy ennél biztosabb már nem leszek magamban. Bele kell vágnom.

– És átgondoltál mindent? Semmi csajozás nem lesz innentől – vetette közbe.

– Igen, azt hiszem, átgondoltam.

Egy pillanatig hallgatott, majd rám nézett.

– Jó, azért majd ha nehéz a cölibátus, csak szólsz, és hozom a kurvákat. – Újra a régi önmaga volt.

A hajnal első sugarai kísértek minket haza. A lelkemben béke volt. Érdekes, valahol a szívem mélyén kicsit féltem tőle, hogy miként fog reagálni, és örülök, hogy jól vette a dolgot. Elfogadott olyannak, amilyen vagyok, és támogatott mindenben, amit csak a fejembe vettem.

ÉRDEKES DOLOG EZ A HIVATÁS. Nehéz bármihez is hasonlítani. Nem egyszerű döntés, és nem csak valami belső motiváció. A hivatás inkább egy belső sugallat, egy érzés, hogy ez az utam, itt leszek a helyemen. És mivel a katolikus papság esetében a cölibátus a csomag része, fel sem merült bennem, hogy azt nem vállalom. Hittem, hogy engem az Úr választott ki rá. Hogy meg lehet-e tartani? Fogalmam sincs. Úgy tűnik, sokan tartják. Valahogy csak túlélik. Mégiscsak évszázados gyakorlat. Ha nekik megy, nekem miért ne menne? Sőt, igazából van annak számtalan előnye is.

Láttam, milyen apának, férjnek lenni, addigra mindkét bátyám ezt az utat járta, és azért az sem egy gyaloggalopp. Fantasztikus lehet arra ébredni szombat reggel, hogy a gyereked berohan a szobába, és hozzád bújik, de ugyanez a gyerek lehet, hogy előző éjjel egész végig nem hagyott aludni. Az öröm és boldogság mellé rengeteg fájdalom, nehézség és szorongás jár a házasságban is. Persze a cölibátus nem csak arról szól, hogy lesz-e gyerekem, ez ennél nyilván összetettebb kérdés.

Voltak is nyugtalanító kérdéseim. Fogom-e bírni társ nélkül? Milyen lesz este az üres plébániára hazamenni, ami ráadásul nem is az enyém, csak egy szolgálati lakás? Milyenek lesznek a nehéz napok, amiknek a végén senki nem kérdezi meg, hogy mi történt, miért lógatom úgy az orrom? Nem tudtam, mert nem tudhattam. Inkább úgy voltam vele, mint a szerelmespár, akik hallanak ugyan arról, hogy a házasságok tönkremennek olykor, de azt gondolják, hogy az övék más lesz. Nekik majd sikerül. E nélkül a kötelező naivitás nélkül talán bele sem vágnánk semmibe az életünk során.

A bátyáim először kinevettek, amikor közöltem velük a döntésemet, majd amikor rájöttek, hogy komolyan gondolom, válságstábot hirdettek, amit a következő napokban egy sör mellett meg is ejtettünk. Mégis hogy gondolom? Honnan jött ez az egész?

– És mi van H.-val? Nem működik? Lehet, hogy mással majd működik, ne kapkodd el!

– Gondold át még egyszer!

– Tíz éve ezen gondolkodom, tényleg. Mindent átgondoltam, minden érvet pró és kontra. Ez az utam – feleltem. – Soha nem éreztem ennyire egyértelműen, hogy merre kell mennem.

Hallgattunk. Nem tudtak vitatkozni. Mindhárman katolikus családban nevelkedtünk, katolikus iskolába jártunk, közösek voltak a gyökereink, mégis más lett az utunk. A legidősebb bátyám mintaéletet élt. Egy cserkész lányt vett el feleségül, akivel békében nevelgették a csemetéket az agglomerációs kertes házban. A másik bátyámnak már nem tett annyira jót a bentlakásos katolikus iskola, nehezen viselte a szerzetesek életmódja és prédikációi közötti jól látható különbséget. Az iskolái elvégzése után úgy döntött, hogy nem a katolikus egyház az ő közege a bonyolult szertartásaival és a tizenkilencedik századi énekeivel. Feleségével és gyerekeivel egy kisebb protestáns közösségben talált otthonra. Ő értette a legkevésbé, hogy engem mi vonz az egyházban és a cölibátusban. Nem is nagyon tudtam ezt elmagyarázni neki. Mintha én kérdeztem volna tőle, hogy miért éppen azt a mosolygós, barna lányt vette feleségül.

Bátyáim végső érve egy François Villon-verseskötet volt Faludy György fordításában. Ha ezt elolvasom, rájövök, hogy mit veszítek, és meggondolom magam. Elolvastam. Nem hatott.

A legnehezebb beszélgetés persze még hátravolt. H.-val egy parkban futottunk össze. Amolyan topogós, cipőorrnézős, hosszan hallgatós találkozás volt. Alig néhány hónapja szakítottam vele, és akkor nem tudtam megindokolni neki, hogy miért, hiszen a kapcsolatunk igazából jól működött. Csak hát közben meghoztam a nagy döntést, de ezt nem akartam megosztani vele. Mégsem mondhattam, hogy az a helyzet, hogy el akarok menni papnak. Ez a lehető legmegalázóbb szakítós szöveg.

– Sosem értettem, hogy miért nem akarsz lefeküdni velem – mondta. – Mindig azt hittem, hogy igazából velem van a baj. Azt hittem, nem vagyok elég vonzó, vagy téged kötnek túlzottan az egyház törvényei. Talán most már értem. Mindig is ez volt az utad, csak nem akartad beismerni magadnak.

Mit mondhatnék? Igaza volt. Nem akartam megbántani, tiszta szívből szerettem, de amikor belemelegedtünk volna egy romantikus helyzetbe, mindig ott volt bennem, hogy talán nem ezt akarom. Ráadásul tizennégy éves korom óta cserkészvezető voltam, hozzászoktam, hogy mindig példát kell mutatnom. És ha állandóan azt magyarázom a gyerekeknek, hogy milyen veszélyei vannak a házasság előtti nemi életnek, mennyire lennék hiteles, ha közben a magánéletemben egészen mást csinálnék?

Tudom, hogy ez nem mindenkit állított volna meg, de én akkor úgy éreztem, hogy nem tudnék a tükörbe nézni. Hogy meghasonlanék önmagammal. Most itt állok, és elengedem az utolsó lány kezét, aki ráadásul őszintén szeret. Ha erre az útra lépek, akkor talán úgy fogok meghalni, hogy soha nem voltam nővel.

A Biblia persze dicséri az ilyesmit. A Jelenések könyve szerint a szüzek kitüntetett helyen vannak a mennyországban, külön nekik készült fehér ruhában dicsőítik az Istent, mert megtartóztatták magukat egy életen át. Mondjuk, ha mindenki ezt a magasztos utat választaná, rövid úton kihalna az emberiség, de úgy tűnik, a hasonló felforgató gondolatokkal a mélyen vallásos emberek nem zavartatták magukat már a bibliai időkben sem. A szüzesség abszolút eszmény volt keresztény körökben. Házasság előtt határozott elvárás, házasság helyett választani pedig dicsőség. A szüleink mindig is figyeltek rá, hogy ne aludjon nálunk a barátnőnk, és mi sem mehettünk át éjszakára. Nem mintha ne lehetett volna máshogy megoldani, ha akartuk volna. De mi akkor nem akartuk, még ha vágytunk is rá. Ha valaki mégis megházasodott, az kicsit amolyan könnyebbik útnak számított. Szép, szép, de a papság még szebb – ez volt a hozzáállás.

Egyszer egy pap egy ifjúsági misén teátrális mozdulattal ránk mutatott, és zengő hangon ezt mondta:

– Mennyi elabortált hivatást látok itt!

Arra gondolt, hogy mindannyian mehettünk volna papnak ahelyett, hogy az alantas szerelem útját választjuk. Mintha egyetlen hivatás a papság lenne, és a házasság csupán a másodrendű, gyenge emberek útja, akik nem merték bevállalni az első opciót.

– Hát, ha ez az utad, akkor ez. Remélem, boldog leszel. – H. hangja tompán csengett. Nem tudtam, mit felelhetnék. Reméltem, hogy ez az utam. Lassan elfordult, elindult hazafelé, és nekem megszakadt a szívem. Néztem a hátát, szabálytalan lépteit, gyönyörű haját, amely egyidőben keresett modellé tette, és az jutott eszembe, lehet, hogy most rontottam el mindent.

3.
Az én Narniám

A CSERKÉSZETET MA IS ÚGY EMLEGETEM mint a saját Narniámat. Varázslatos világ volt ez, ahová a hétköznapok megpróbáltatásai után elmenekülhettem, ami vigaszt nyújtott, kikapcsolódást, ahol igazán önmagam lehettem, és olyanokkal oszthattam meg az értékes időt és élményeket, akik ugyanabban hittek és úgy is gondolkodtak, mint én. És miután meghoztam életem legfontosabb döntését, majd elértem, hogy a hozzám közel állók is elfogadják azt, arra számítottam, hogy a szeminárium is ehhez hasonló élmény lesz.

Ma már keveset beszélnek róla, és azt is inkább csak azok, akik átélték, pedig a cserkészet komoly múltra tekintett vissza. Története a huszadik század elején indult, amikor egy angol úr, lord Baden-Powell kitalálta, hogy a fiataloknak célokra és közösségre van szükségük. Őrsökbe rendezett egy csapat tizenévest, és változatos programokkal, a learning by doing pedagógiai alapelvet alkalmazva indította útjára a mára világelső ifjúsági mozgalmát. Ez az innovatív gondolat váratlanul gyorsan elterjedt lényegében az egész világon.

Magyarországra piarista szerzetes atyák hozták be, alig pár évvel az angliai alapítás után. Csapatba szervezték a kallódó fiatalokat, elfoglaltságot és célt adtak nekik. Hihetetlen fontos volt ez az internet előtti világban, amikor a suli utáni elfoglaltság még nem a játékkonzolok előtti bambulást jelentette. A kommunista rendszer persze az ötvenes években betiltotta, hogy aztán helyette létrehozza az úttörőmozgalmat mint a rendszer ideológiai előképzését az ifjúság számára. Bár a szocialista utánzat próbálta átvenni az eredeti pozitívumait, csak olyan volt, mint minden, amit másoltak. Kicsit sárga, kicsit savanyú, de a miénk. Egyszóval olyan, mint az eredeti, csak kicsit rosszabb. És általában nem működött. Azt hiszem, az alapvető probléma az volt vele, hogy kötelezővé tették, ami, tekintve, hogy kamaszok a célközönség, eléggé nagy hiba. Ezt jó lenne megfontolni manapság az iskolai hittanórák kapcsán is.

Hosszú évtizedek underground működése után a rendszerváltás éveiben, mint annyi minden más, a cserkészet is újraindult. A mi plébániánkon az elsők között alakult meg egy cserkészcsapat, ami néhány év leforgása alatt Budapest egyik legjelentősebb csapatává nőtte ki magát.

A koncepció egyszerű: heti, rendszeres programok, nyáron pedig erdei táborok fiataloknak, hogy le legyen kötve az energiájuk. Akkoriban még az iskolán kívüli sport- és különóráknak sem volt akkora divatja, tehát a cserkészfoglalkozásokkal nem nagyon konkurált semmi, csak az unalom. Emellett a cserkészet minden kétséget kizáró előnye az úttörőmozgalommal szemben, hogy sokkal hangsúlyosabb benne a természetjárás és a hit. Később tudtam meg, amikor már eljutottam nemzetközi cserkésztalálkozókra, hogy azért ez nem minden országban van így. Érdekes volt megtapasztalni, máshol mennyire elvilágiasodott a mozgalom. Azt hiszem, fontos, hogy nálunk papok indították el, és a mai napig általában plébániákhoz kötődnek a csapatok.

Amíg mi legalább havi egy napot az erdőben töltöttünk, és megtanultunk vizes fából „egygyufás” tüzet rakni, addig az Egyesült Államokban a cserkészpróba teljesítéséhez elég volt, ha egy bizottság előtt egy teremben, védőfelszerelés használata mellett valaki képes volt egy fadarabot kettéfűrészelni. Mennyit röhögtünk akkoriban ezen! De a cserkészet nekünk nem csak egy program volt. Életstílus, sőt életcél. Közösség, ahol a mindennapjainkat éltük, ahonnan a legjobb barátainkat kaptuk, és ahol sokan életük párjára is rátaláltak. Ahol olyan készségeket sajátítottunk el már fiatal korunkban, ami másoknak egész életében nem adatik meg. Nemcsak az erdei túlélési technikákra gondolok, hanem a kreativitásra, a csapatmunkára, a program- és rendezvényszervezésre, és a sor még hosszan folytatható. Egy fiatal, aki korábban cserkész volt, sokkal több hasznos képességgel rendelkezik később a munkaerőpiacon.

Mindehhez pedig tartozott egy eszme, amiért lelkesedni lehetett, és ami igencsak kell a kamaszoknak. Ahogy a Sík Sándortól kölcsönzött jelmondatunk szólt: „Szolgálatára embernek, világnak, Nagy Istenemnek, kicsike hazámnak.” Természetesen volt pontokba szedett törvény, mint az úttörőmozgalomban, de nem írtak olyan értelmetlen mondatokat, hogy a „népek barátságát építeni”. Ezek a törvények Istenről, hazáról, családról, szolgálatról, önfegyelmezésről szóltak. Egytől egyig olyan értékek, amiért kamaszként jó érzés volt lelkesedni.

Már korán megtanultuk, hogy ne legyünk önzők, tudjunk közösségben működni, és felelősséget vállalni önmagunkért és egymásért. Aki nem érti, hogy mi volt ebben a buli, az még nem tapasztalta meg a közös éneklés örömét a tábortűz körül, a közös teljesítmény utáni sikerélményt, amikor elkészült a tíz-tizenkét méteres tábori zászló, vagy a megmászható táborkapu, ami olyan volt, mint egy vár, vagy épp kisült a patak partjának löszfalába vájt kezdetleges kemencében az első pizza.

Minden tábor után a vonatperonon búcsúztunk el egymástól. Hihetetlen érzés volt, ahogy a pályaudvaron több száz fiatal körbeállt, és még egyet utoljára énekeltünk, vagy ordítottunk egy csatakiáltást, nemegyszer a frászt hozva a biztonsági személyzetre. A közösség élménye olyan szerotoninfröccsöt pumpált az ereinkbe, hogy túlzás nélkül mondhatom, nem különösebben vágytunk csatlakozni azon kortársainkhoz, akiknek sokszor a legizgalmasabb szórakozása a szombat esti lerészegedés volt.

Persze nincs semmi baj a bulizással, de üresnek éreztem volna a kamaszkoromat, ha ma kizárólag alkoholban pácolódó emlékeim lennének. Bár később közelebbi kapcsolatba kerültem az alkoholizmussal, fiatalon még bőven átlag alatt fogyasztottam. Félreértés ne essék. Nem voltunk mi sem ősemberek, jártunk mi a plázákba is, de a többséggel ellentétben általában azért, hogy számháborút játsszunk. Ma már lehetetlen lenne, a biztonsági őrök percek alatt dobnának ki minket, de egyrészt akkoriban sokkal lazábbak voltak a szabályok, másrészt kamaszok voltunk, nem törődtünk a botránnyal, csak az adrenalin hajtott minket. A kamaszkor vadságát így is ki lehet élni. Mi ettől az időszaktól életre szóló élményeket és barátságokat kaptunk, nem drogfüggőséget vagy nemi betegségeket. Ma sem csinálnám másképp.

És nem elhanyagolható a fizikai kihívás sem. Amit a mai kor embere a konditeremben keres, nekünk megadta a természet. Ha kellett, egyhetes túracuccal másztunk hegyet, vagy éjszaka, zuhogó esőben állítottunk sátrat. Megállíthatatlannak éreztük magunkat, és tudtuk, hogy van egy eszme, amiért tudunk lelkesedni, aminek akkor az életünket szentelhetjük. A fizikai nehézségeket olyan kihívásoknak láttuk, amelyekben versenyezhettünk egymással.

Azt hiszem, a versengés a kamaszkor lételeme. Ezt a cserkészet pedagógiája korán felismerte. Ez a korosztály imádja fitogtatni az erejét, feszegetni a határait, ezért érdemes nekik erre ellenőrzött keretek között lehetőséget adni. Éjszakai túrák, teljesítménytúrák, embert próbáló nomád táborok, sziklamászás, kötélcsúszda, adrenalinfröccs. Persze, nemcsak magasztos eszmék és tettek voltak, de őrültségek is akadtak bőven. Például amikor néhány srác kitalálta, hogy ők bizony kibírják az egyhetes tábort fürdés nélkül. Az erdő közepén, porban, koszban, átlag harmincöt fokban ez néhány nap elteltével már nem csak nekik okozott kihívást.

A cserkészetben a közösségi életünk és az év csúcspontja egyértelműen a nyári tábor volt, amit tizenévesen szerveztünk, mobiltelefon nélkül, alig pár ezer forint/fő költségvetéssel. Azt hiszem, ma már képtelenség lenne olyan táborokat tartani, amikbe akkor jártunk. Százötven gyerek az erdő közepén, egy héten keresztül. Mivel telefon általában csak a legközelebbi faluban akadt, az volt a mondás a szülők felé, hogy ha nincs hír, az jó hír. Amíg nem olvasnak rólunk a címoldalon az újságokban, addig minden rendben van.

Később tudtam meg, hogy a szüleink valóban bíztak bennünk, valami megmagyarázhatatlan okból elhitték, hogy túl fogjuk élni azt az egy hetet felnőtt felügyelet nélkül az erdő közepén. És nekik volt igazuk. Később, papként ezért nem értettem azokat a szülőket, akik ragaszkodtak hozzá, hogy naponta beszéljenek a plébániai tábor ideje alatt a csemetéjükkel. Hiába na, változnak az idők.

AMIKOR MA VISSZAGONDOLOK A CSERKÉSZETRE, a papságom előképét látom benne: mindaz, amit ott megtanultam emberségről, hitről, kitartásról, bajtársiasságról, bátorságról, meghatározták a reverendában töltött időmet. Pedig ott sem volt mindig egyszerű, könnyű lett volna megfutamodni a sokszor nomád körülmények miatt. Sátrakban laktunk, földbe ásott latrinákat használtunk, és hulladék széldeszkából ácsoltuk a legszükségesebb bútorokat. Illetve kötöztük, ugyanis a szög használata tilos volt. Mindent spárgával oldottunk meg, hogy az erdőnek minimális kárt okozzunk.

A kajakészítés tízes csoportokban történt, bográcsban, általában földbe vájt gödrökben. Ott sajátítottam el a főzés alapjait is. Nem mondom, hogy a szükség nagy úr, de kétségkívül néha olyan dolgokat is megettünk, amiket ma már nem tartanék jó ötletnek. Nem hiszem, hogy a jelenlegi tisztasági előírások ezt megengednék, de akkor még ez is lazább volt. Az igazat megvallva akkor is feszegettük a határokat.

Minden ilyen tábort be kellett jelenteni, és rendszeresek voltak az ÁNTSZ- (ma már NÉBIH-) ellenőrzések. Ez úgy nézett ki, hogy előzetes figyelmeztetés nélkül megjelent egy autó, és kiszállt belőle egy ellenőr, aki körbejárta a tábort, mindenhova bekukkantott, ellenőrizte az ételek tárolási körülményeit, a vécék (földbe vájt lyukak) és zuhanyzók (fára eszkábált kannák) tisztaságát. Szó, ami szó, az ilyen ember ritkán volt elégedett, és mi nem is nagyon adtunk okot rá. Talán nem árulok el nagy titkot, hogy létezett egy külön sípszó, egy speciális jel, amely felhangzott figyelmeztetésként, ha jött az ellenőrzés. Ilyenkor mindent el kellett dugni, ami szabálytalan volt. A romlandó kaja ment a hálózsák alá, a maradék pedig a latrinába.

A legemlékezetesebb és egyben legrövidebb ÁNTSZ-ellenőrzést egy olyan nyáron kaptuk, amikor különösen esős idő volt. A tábor első öt napján folyamatosan zuhogott. Öt nap esőben az erdő közepén az az állapot, amikor elengedsz mindenfajta személyi higiéniát, már nincsen egyetlen száraz ruhád sem, és minden kaja szét van ázva.

Nincs az az esővédő ponyva, ami ennyit kibír. Mindenünk sáros volt. Sokaknak a derékalja is vízben úszott. Nem volt olyan körlet, ahol ne lett volna valaki beteg. Már azon gondolkodtunk, hogy berekesztjük a tábort. És ekkor felhangzott az ellenőr jöttét jelző sípszó. Emlékszem, enerváltan néztünk egymásra: ez most komoly? Tényleg most jut eszébe idejönni? Aztán legnagyobb meglepetésünkre pár perccel később újabb sípszó jelezte az ellenőr távozását. Később megtudtuk, hogy egy hölgy jött ellenőrizni, de nem nagyon volt felkészülve arra, amit talált. A tábornak helyt adó tisztásra még valahogy bejutott a kocsijával, de amikor kiszállt miniszoknyában és tűsarkúban, hogy az első lépésnél térdig merüljön az ötödik napja ázó földbe, hamar feladta. Csak annyit mondott: „Mindent rendben találtam!”, majd gyorsan visszaült a kocsiba, és hírét sem hallottuk többé.

A cserkészetnek köszönhetem az egyik legrégebbi, legszorosabb és legbizalmasabb barátomat is. K.-val egy nemzetközi cserkésztáborban mint vezetők vettünk részt. Amikor megismerkedtünk, épp a cuccai közt pakolászott, és a nagy rámolás közben felfigyeltem rá, hogy a sátrából kilógott néhány filmes magazin. Azt gondoltam: ki az az őrült, aki egy egyhetes táborba, az erdő közepére, ahol valamennyi gramm számít a csomagban, hiszen mindent a hátunkon cipelünk, egy halom VOX magazinnal érkezik? Az ilyen ember az én emberem. Azonnal tudtuk, hogy rengeteg közös van bennünk. Mindketten extrovertáltak és kicsit őrültek voltunk, imádtuk a hollywoodi filmeket és a kortárs költészetet. Nem volt kérdés, hogy megtaláljuk a közös hangot. A barátságunk azóta is tart, nélküle talán sosem születik meg a Papifrankó csatorna, és ő volt az, aki római tartózkodásom alatt segített ráncba szedni az élményeimről írott cikkeimet, és akivel a blogomon akkor saját átköltött verseinket is publikáltuk.

Ahogy mondtam, a cserkészet megtanít a másokkal szembeni felelősségre. Amikor plébánosként dolgoztam, és a vasárnapi mise kezdetén végigtekintettem a padokban helyet foglaló hívők seregén, gyakran eszembe jutott az a tizennégy éves énem, aki először kapott saját őrsöt. Felemelő érzés, hogy hatással lehetsz valakire, alakíthatod, segítheted, ösztönözheted, és láthatod, ahogy alakul, fejlődik. Azok voltak a legjobb pillanatok, amikor valaki évek múltán odajött hozzám, és elmondta, hogy egy program vagy egy beszélgetés mekkora hatással volt rá, és hogy mennyire hálás. Az ilyen pillanatokért volt érdemes dolgozni.

Az őrs a cserkészet legkisebb egysége, általában nyolc-tíz gyereket jelent. Őket vezeti az őrsvezető. A cserkészet pedagógiai alapelve szerint a vezető csupán néhány évvel idősebb a vezetetteknél (ez az én esetemben, amikor megkaptam az első őrsömet, konkrétan egy évet jelentett), így amolyan idősebb testvérként tudja elnyerni a gyerekek bizalmát és tiszteletét. Elképesztő érzés volt, hatalmas megtiszteltetés, és ezzel párhuzamosan iszonyú rettegést hozott magával. Ez volt az akkoriban kezdődő szorongásom első jele.

A cserkészetben a vezetésre nem lehet jelentkezni, ott az idősebb vezetők választják ki az arra alkalmasnak gondolt fiatalokat. Ott álltam az új őrsöm előtt, a mellem dagadt a büszkeségtől, miközben a torkomat szorította a szorongás. Rám vannak bízva. Tíz kamasz gyerek. Rám, aki magam is kamasz vagyok. Ott álltam egy csapat tinédzser előtt az erdő közepén, és csupán egyetlen dologra tudtam gondolni: valahogy életben kell tartanom őket. Ez egészen addig nem tűnt lehetetlennek, amíg ki nem derült, hogy némelyiküket igencsak extravagáns fából faragták.

Világosan emlékszem egy jelenetre. Az első táboromban történt, ahol vezető lehettem. Néhány napja már egyedül voltam a gyerekekkel, úgy éreztem, kezdek belerázódni. Délután felé járt az idő, valamilyen bagatell rutinfeladatot oldottunk meg éppen, talán közösen főztünk. Az egyik kölyök gyanúsan csendes volt, látszólag nagyon gondolkodott valamin. A körlet szélén babrált egy baltával. Mi a többiekkel nagyjából egy kupacban álltunk, ültünk, beszélgettünk.

Egyszer csak a magányos kölyök nyugodt léptekkel besétált a kör közepére, hirtelen mozdulattal függőlegesen felfelé elhajította a baltát, és elkiáltotta magát:

– Futás!

Ahányan voltunk, annyifelé rohantunk. Az ördögfióka meg fuldoklott a röhögéstől. Bár a veszélyes szerszám ártalmatlanul hullott vissza a földre, hála a gyors reagálásnak, én iszonyú dühbe gurultam. Nem sokat gondolkodtam azon, hogy ilyen esetekben mit javasol az asszertív pedagógia nagykönyve. Ordítottam. Csak a vakszerencsének köszönhető, hogy senkinek sem esett bántódása. A dologból ügy lett, a tábor vezetősége összeült, hogy csak hazaküldjük őt, vagy ki is rakjuk a csapatból. Végül, akkor legnagyobb bánatomra, egyik sem történt meg, később pedig kiderült, hogy milyen jól tettük. A srácból évek múltával vezető lett, benőtt a feje lágya, mára pedig háromgyerekes apa és középiskolai tanár. Évtizedes vezetői munkám legalapvetőbb tapasztalata, hogy bárkiből lehet bármi, és nem mindig a legengedelmesebb gyerekek lesznek a legfelelősségteljesebb felnőttek. Szóval, mindenkiért érdemes küzdeni.

Az a nap nem múlt el nyomtalanul. Aznap éjszaka arra ébredtem a sátorban, hogy a hálózsákomon ülök, és arról győzködöm magam, hogy nem szabad elaludnom, mert akkor baja esik a gyerekeknek. Őszintén szólva nem is tudom, hogyan éltem túl az első táboromat vezetőként. És bár ez volt az én személyes Narniám, időbe telt, mire belerázódtam a vezetéssel járó felelősségbe. Bár tudattalanul, de lassan és észrevétlenül a szorongás is bekúszott az ereimbe. Ugyanez a szorongás volt az, ami elkísért a szemináriumba, sőt tulajdonképpen már a felvételi teszteknél bizonyítható módon megmutatta magát.

HÓNAPOKKAL A BEKÖLTÖZÉS ELŐTT először egy hosszadalmas, négylépcsős felvételi folyamaton kellett keresztülmenni, ami lényegében a papi pályára való alkalmasságot kívánta vizsgálni. A bennfentesek azzal nyugtattak, hogy nem az olyanokat szokták kiszűrni, mint amilyen én vagyok, jelentsen ez bármit is.

Tudtam, hogy a két egyetemi diplomám és az évtizedes cserkészvezetői múltam valószínűleg jól fest az önéletrajzomban, viszont a felvételi helyzettől mégis szorongtam kicsit, különösen a pszichológiai alkalmassági vizsgálattól. Sosem szerettem, ha turkáltak az agyamban, ráadásul olyanok, akik hajlamosak voltak mindenhol mentális betegségeket vizionálni. Különös ez annak fényében, hogy később éveket jártam terapeutához, aki végül segített kilábalni életem legnagyobb kríziséből. Ám az élet sohasem fekete-fehér.

Amikor a szemináriumi elöljárók kérésére elmentem egy átfogó vizsgálatra egy pszichiáterhez, egy középkorú, őszülő, kissé életunt férfi fogadott. Annyit hallottam róla, hogy az egyik híresebb budai katolikus egyházközség oszlopos tagja.

– Miért akar pap lenni? – kezdte köszönés és bemutatkozás helyett.

– Nem tudom, első pillanatra jó ötletnek tűnt – válaszoltam zavartan heherészve.

A mondat nyilvánvaló utalás volt egy akkoriban népszerű viccre, amiben megkérdezik Joe bácsit, hogy miért ugrott az erkélyről a kaktuszba, és ő ezzel a mondattal válaszol, de a doktor úr vagy nem ismerte, vagy egyszerűen nem volt kedve viccelődni. Lesújtó pillantással méregetett a szemüvege fölött. Most tényleg meg kell indokolnom neki? – gondoltam magamban. Mi köze hozzá?

– Üljön a számítógéphez, és válaszoljon a kérdésekre! – jött a rideg utasítás. Rámutatott egy kopottas számítógépre, amibe egy flopilemezt illesztett, ami már akkoriban is kőkorszakinak számított.

– Nagyjából ötszáz kérdés lesz, igennel, nemmel vagy nem tudommal válaszolhat, ez utóbbi esetben a kérdéssor végén újra meg fogja kapni ugyanazt a kérdést. Az a legjobb, ha nem gondolkodik, hanem azt nyomja, ami először az eszébe jut. Ne izguljon, csak lazán. Minél spontánabb a válasz, annál jobb.

Gépiesen bólogattam, miközben meg tudtam volna fojtani. Legyél te laza és spontán, amikor egy felvételi eljárásban azt akarják kideríteni, hogy nem vagy-e véletlenül pszichopata tömeggyilkos. Végül is csak a papi hivatásom múlik az eredményen.

Leültem a géphez, és elkezdtek sorjázni a kérdések. Azt hittem, olyasmik lesznek, mint hogy szoktam-e hangokat hallani, amik arra biztatnak, hogy törjek világuralomra, esetleg hogy találkoztam-e földönkívüliekkel, vagy hogy szeretem-e Gyurcsány Ferencet. Tévedtem.

„Előfordult-e, hogy rendszertelen volt a széklete?” Kinek nem? Mi ez a hülyeség? Hogy jön ez a mentális egészségemhez? „Gyakran visszafordul, amikor elindul otthonról, hogy ellenőrizze, hogy bezárta-e az ajtót?” Mondjuk, ez igaz rám. Miért, más nem? „Gondolt már rá, amikor hídon sétált át, hogy leveti magát a mélybe?” Nincsenek öngyilkos gondolataim. Pontosabban akkor még nem voltak. „Ha festő lenne, festene virágot?” Ez becsapós? Ha igent nyomok, akkor meleg vagyok? De hát, ha tényleg festő lennék, miért ne festenék? A festők szoktak, nem? Vagy mindegyik meleg volt, aki festett? A fenébe is, figyelni kellett volna rajzórán, amikor a művészettörténetet vettük. Inkább azt nyomtam, hogy nem tudom.

Mire a következő kérdés: „Vonzódik a saját neméhez?” Ezek belém akarják szuggerálni. Határozottan nyomtam meg a nem gombot, és az orvosra sandítottam, aki látszólag nem velem törődött, papírokat rendezgetett az íróasztalán. Vajon a gép minden egyes válaszról tájékoztatja az agyturkászt, vagy csak egy összesítő statisztikát fog látni? Egyre jobban összezavarodtam, a kérdések látszólag teljesen értelmetlenül követték egymást. Néhány esetben éreztem valamilyen hátsó szándékot, amit megpróbáltam kicselezni, hogy értelmesnek tűnjek, de nem voltam biztos benne, hogy ez jó ötlet. Mi van, ha erre számítottak a készítők? Mi van, ha éppen az lesz gyanús, hogy nagyon meg akarok felelni? Utálom a pszichológiát, mormoltam a bajszom alatt.

Amikor végül végeztem, a számítógép hosszan berregett, és kinyomtatott egy bonyolult diagramot, amin számok és százalékok sorakoztak, hogy mennyire jellemző rám a szorongás, a skizofrénia, a depresszió és minden egyéb más, amiknek még a nevét sem hallottam. Az orvos, úgy tűnt, végtelen ideig tanulmányozta a papírt, rám sem pillantva.

Nőtt bennem a szorongás. Én itt sem vagyok, ne is törődj velem, persze. Elfoglalom magam, nem számít. Nem kell elmondanod, hogy mi történik vagy mire számítsak. Kezelj nyugodtan úgy, mint egy komplett idiótát. Úristen, milyen lehet ennek az embernek a páciensének lenni? Egyre kellemetlenebbül éreztem magam az átható csendben, és elkezdtem jobbra-balra ringani a forgószéken. Erre már rám nézett flegmán, és megkérdezte:

– Miért csinálja? Nem tud nyugton ülni?

– Szeretem a forgószékeket – feleltem.

– Akkor vegyen magának! – És újra visszasüllyedt a papírba. Hát, gondoltam magamban, ha valóban mentális beteg lennék, téged messze elkerülnélek, az biztos.

Súlyos percek után felnézett a papírból.

– Kicsit magas a szorongás, és talán a depresszióra való hajlam is, de nem látok semmi olyat, ami miatt ne javasolhatnám a szemináriumi felvételét.

Átnyújtotta a papírokat. Valahogy olyan benyomásom támadt, mintha csalódott lenne. Szinte késztetést éreztem, hogy atyailag megveregessem a vállát, és biztosítsam arról, hogy semmi baj, máskor majd biztos talál valamit, ne csüggedjen. Mindazonáltal az eredmény, ami ott állt a papíron feketén-fehéren, tulajdonképpen némileg előre is vetítette a jövőt, bár akkor inkább megkönnyebbülést éreztem, mondván: jöhet a neheze. És jött is.

4.
Tisztelt és Tisztelendő

SOK SZEMPONTBÓL PAPNAK JELENTKEZNI sem más, mint bármely más egyetemre, már ami a bürokráciát illeti. Igazolás az elvégzett iskolákról, a nyelvvizsgáról, az egyházban megkapott szentségekről, ajánlás a helyi plébánostól.

Amikor minden szükséges dokumentum a kezemben volt, elküldtem őket az érsekség címére, ahonnan jelezték, hogy sikeresen vettem az első két akadályt, itt az ideje egy személyes találkozónak. Kijelöltek egy júniusi hétvégét, és kérték, hogy háromnapi cuccal érkezzek meg a szemináriumba. Készüljek rá, hogy a program része lesz egy kirándulás és egy beszélgetés is Bíboros úrral, szóval ennek megfelelően válogassam össze a ruhatáramat.

Nagyjából tízen lehettünk, akik megérkeztünk erre a hétvégére. A leendő első évfolyam, amennyiben senki sem esik ki. Sokszínű társaság méregette egymást érdeklődve azon a reggelen. Akadt köztünk mélyen vallásos srác, akinek a nyakában rózsafüzér lógott, és mindenről valamelyik szent jutott az eszébe. Egy másik srác egy héttel korábban még derékig érő rasztahajat viselt, amit a felvételi kedvéért ugyan levágott, de a cigiről már nem mondott le, és egymás után szívta a szálakat egész hétvégén, miközben a telefonjáról reggaezene szólt. Volt ott zavarodott negyvenes, aki korábban szakácsként kereste a kenyerét, és olyan is, aki a munkanélküliség elől menekült. A legérdekesebb találkozás az egykori diákommal volt, akinek még magyarórát tartottam gimnáziumban.

Az elöljárók betereltek minket az üres szemináriumba. A kispapok már rég hazamentek a nyári szabadságra. Kaptunk egy-egy szobát, ahol elhelyezkedhettünk. Egy óra múlva beszélgetésre vártak minket a prefektus atya szobájába. Készültünk, izgultunk; vajon miről lesz szó? Ez már a felvételi beszélgetés? Fejben átvettük a lehetséges kérdéseket, és hogy azokra milyen választ adunk. Teológia lesz? A Bibliából kell idézni? Fel kell tudni sorolni az öt legutóbbi pápát? Kedvenc egyházjogi paragrafus?

– Ki mit kér? – A prefektus atya széles mosollyal fogadott minket a szobájában, az asztalán dobozos bonbonok és különleges borok meg némi üdítő sorakozott. Megdöbbent arcunkat látva mosolya még szélesebbre húzódott. – Ilyesmivel egy papnak mindig tele van a szekrénye. Annyit kapunk, hogy nem tudunk vele mit csinálni.

Egymásra néztünk. Ez valami próba? Itt kell kiderüljön, hogy nem vagyunk alkoholisták? Erre most mit reagáljunk? A reggaerajongó srác volt a legbátrabb. Egykedvűen megrántotta a vállát:

– Én vöröset, ha lehet.

– Természetesen!