Jenny Jackson

ANANÁSZ UTCA

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: Pineapple Street

Copyright © 2023 by Pineapple Street Books LLC

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők, helyszínek

és események a szerző képzeletének szüleményei,

vagy a valóságtól eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt –

személyekkel, intézményekkel, eseményekkel vagy

helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-369-5 (papír)

ISBN 978-963-614-370-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Ceara Elliot

Borítóképek: Shutterstock

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Torrey-nak

Amerika legnagyobb vagyonátruházásának

eddigi legjelentősebb kedvezményezettje

az Y generáció. A pénzügyekben jártasak

Nagy Vagyonátruházásnak nevezik a folyamatot.

A következő évtizedben várhatóan több milliárd

dollár száll egyik nemzedékről a másikra.

ZOË BEERY, The New York Times

Brooklynban élek.

Önszántamból.

TRUMAN CAPOTE

ELŐSZÓ

Curtis McCoy korán indult, hogy még bőven odaérjen a tíz órakor kezdődő értekezletre, így volt ideje a kávéjával leülni az egyik asztalhoz az ablak mellé és élvezni a halvány, áprilisi napsütést. Szombat volt, Joe kávézójában nyüzsögtek a vendégek, Brooklyn Heightsban zajlott az élet. Biciklisnadrágos nők babakocsit tologattak a Hicks Streeten, kutyasétáltatók tereferéltek a Pineapple Street padjain, családok siettek focimeccsre, úszóedzésre vagy szülinapi zsúrra a Jane’s Carousel nevű gyönyörű körhinta felé, a Brooklyn Bridge Parkba.

Az egyik asztalnál egy anya ült két felnőtt lányával. Kék-fehér papírpohárból itták a kávét, mindhárman az egyikük telefonján böngésztek.

– Nézd csak! A fickó azt írja a bemutatkozó szövegében, hogy szeret futni, saját készítésű kimchit fermentál, és le akarja rombolni a kapitalizmust.

Curtis nem akart hallgatózni, de valahogy érdekelte a beszélgetés.

– De Darley kétszer annyi idős, mint én. Nem kell. Tudod egyáltalán, hogy működik az alkalmazás?

Darley neve ismerősen csengett, Curtis azonban nem jött rá, honnan. Brooklyn Heights kis közösség volt, mindenki mindenkit ismert látásból, talán a Lassenben együtt álltak sorban szendvicsért, vagy a Clark Street edzőtermében futottak össze.

– Jól van na! Ez a pasi azt írja magáról, hogy „ciszgender férfi, vegán, társat keres, akivel együtt védelmezheti a bolygót. Nem eszem és nem bántok érző lényeket, legfeljebb gazdag semmirekellőket.”

– Vegánnal nem randizhatsz. Rémes az a lábbeli! – szólt közbe az anyja. – Add csak ide a telefont! Hmm… Pocsék itt a hifi.

– Wifi, anya, nem hifi.

Curtis feléjük sandított. Mindhárom nő fehér teniszruhát vett fel, az anya szőke volt, arany fülbevalót és számtalan gyűrűt viselt, a két lány barna, egyikük nyúlánk, vállig érő egyenes frizurával, a másik gömbölydedebb, hosszú, hullámos haját kontyba tűzte. Curtis lehajtotta a fejét, és letört egy morzsás darabot a mákos süteményből.

– „Bi, nem monogám, cuki komcsi mamát keres, akivel kinyírhatja a patriarchátust. Csörögj rám, ugorjunk el bulizni! Király?” – olvasta dünnyögve az idősebb hölgy. – Hát, én ebből egy szót sem értek.

Curtis uralkodott magán, hogy fel ne röhögjön.

– Anya, kérem a telefont! – A hullámos hajú lány kikapta anyja kezéből az iPhone-t, amit a táskájába tett.

Curtis rádöbbent, hogy ismeri. Georgiana Stockton az, akivel tíz évvel korábban egy osztályba jártak a Henry Street egyik gimnáziumában. Fontolgatta, hogy ráköszön, de akkor nyilvánvalóvá válna, hogy hallotta a beszélgetést.

– Az én időmben ez sokkal egyszerűbben ment – ingatta a fejét Georgiana anyja. – Randizhattál azzal a fiatalemberrel, aki az első bálodra elkísért, vagy a bátyád szobatársával a Princeton kollégiumból.

– Tudom, anya, de az én generációmban már nem mindenki elitista sznob – fintorgott Georgiana.

Curtis elmosolyodott magában. El tudta képzelni ugyanezt a beszélgetést a saját anyjával. Hogyan magyarázhatná el neki: nem fogja elvenni a kedves mama barátnőjének a lányát csupán azért, mert a nyaralóingatlanjaik egymás mellett állnak Martha’s Vineyardon. A szeme sarkából figyelte Georgianát, aki erre hirtelen felpattant.

– Jaj, Lena BMW-jében felejtettem a Cartier karkötőmet, ő meg mindjárt indul Southamptonba a nagymamájához!

Felkapta a táskáját és a teniszütőjét, puszit nyomott az anyja és a nővére arcára, aztán elsietett Curtis mellett. Ahogy kiment, a teniszütője odacsapódott Curtis asztalához, kilöttyintette a kávét, és eláztatta a mákos sütit. Curtis a homlokát ráncolva nézett a lány után.

ELSŐ FEJEZET

SASHA

Sasha házában volt egy titkos időkapu, ami egyenesen 1997-re nyílt. Sasha felfedezett itt egy világoskék, tojás alakú iMac számítógépet, egy síkabátot – amelynek a cipzárján még ott fityegett a kartonpapír árcédula –, egy halom összegyűrt beszállókártyát a repülőutakról, az egyik fiók mélyén pedig egy marihuánapipát meg egy sárga öngyújtót. Ahányszor Sasha megemlítette a férjének, hogy szeretné végre bedobozolni a sógornője középiskolai ereklyéit, a férfi csak húzta a száját, és türelemre intette.

– Majd elviszi a holmiját, ha lesz rá ideje.

Sasha ebben nemigen hitt, és furcsa volt olyan házban élni, ahol az egyik szobát hét lakat alatt őrzik, mint valami elveszett gyermek emlékét istenítő szentélyt.

Jobb napjain Sasha tudta, hogy igen szerencsés, amiért ebben a házban élhet. Négyszintes brooklyni épület volt, hatalmas, mészkőből épült palota, itt akár tíz olyan kis lakás is elfért volna, amelyben Sasha korábban lakott. Rosszabb napjain viszont úgy érezte, hogy egy időkapszulába zárták, ahol a férje az egész életét töltötte, és ez a kapszula tele van emlékkel, gyerekkori anekdotával, de legfőképpen a férfi családjának mindenféle szarságával.

A beköltözésük után három héttel Sasha meghívta a férje családját vacsorára.

Gombával töltött lepénykéket és kecskesajtos salátát készítek – írta az e-mailben. Egész délelőtt pitetésztát gyúrt, és még a Montague-ra is kiment, hogy a puccos piacon gránátalmát vegyen a salátához. Kiporszívózta az ebédlőt, leporolta a könyvespolcokat, és behűtött egy üveg Sancerre-t. Cord családja három L. L. Bean vászontáskával érkezett.

– Jaj, igazán semmit nem kellett volna hoznotok! – kiáltott fel Sasha kétségbeesetten.

– Sasha! – üdvözölte lelkendezve az anyósa, miközben kinyitotta a szekrényt, és beakasztotta a Chanel buklékabátját. – Alig várjuk, hogy elmeséljétek, milyen volt a nászút.

Bevitte a szatyrokat a konyhába, elővett egy üveg fehér burgundit, két virágcsokrot vázával, egy liliommintás abroszt, valamint három cirádás Williams Sonoma sütőtálat, fedővel együtt. Ezeket mind felsorakoztatta a konyhapulton, aztán otthonosan kinyitotta a szekrényt, és vett magának egy borospoharat. Láthatóan zavartalanul mozgott a konyhában, elvégre negyven éven át a sajátja volt.

– Készítettem gombás lepénykéket – próbálkozott Sasha. Hirtelen úgy érezte magát, mint a hölgy a kínálótálcával a Costco élelmiszerosztályán, aki langyos sajtkészítmény-darabkákat próbál a vásárlókra tukmálni.

– Igen, szívem, olvastam az e-mailt. Feltételezem, ez azt jelenti, hogy francia vacsorát terveztél. Szólj, amikor melegíthetem a coq au vint![1] Hoztam bőségesen provence-i endíviát is, talán nem is lesz szükség a salátádra. A gyertyatartók ott vannak a fiókban. Nézzük csak az asztaldíszeidet, mire lehet még szükség?

Cord szolidaritásból gombás lepénykéket és gránátalmás kecskesajtos salátát evett, de Sasha észrevette, hogy vágyakozva pislog az endíviára. A mosolyával üzent a férjének: „Edd csak meg a nyavalyás endíviát, de ne lepődj meg, ha ma éjjel a kanapén alszol!”

A helyzet mindnyájuknak új volt, Sasha tudta, hogy ezt még meg kell szoknia az egész családnak. Cord szülei, Chip és Tilda évek óta panaszkodtak, hogy kettőjüknek túl nagy a ház, túl messze van a garázs, és fárasztó kicipelni a szemetet a szelektív konténerekhez. Két háztömbbel odébb volt egy épület, amibe befektettek – valaha mozi működött benne, most átalakították öt luxuslakássá –, és úgy döntöttek, hogy egy kétszintes lakást megtartanak maguknak. Egy hét alatt át is költöztek, csak a régi Lexusuk és a házvezetőnőjük férje kellett hozzá; utóbbinak háromszáz dollárt fizettek. Villámgyorsan elhagyták a házat, ahol negyven éven át éltek, legalábbis látszólag. Valójában viszont Sasha el sem tudta képzelni, hogy a ruháikon kívül mit vittek még magukkal. Ugyanis a hatalmas, oszlopos ágyukat is a régi házban hagyták, és Sashának enyhén szólva furcsa volt ebben aludni.

Stocktonék úgy döntöttek, Sasha és Cord beköltözhet az üres házba, és maradhatnak, amíg csak akarnak. Aztán, ha egyszer eladják, akkor háromfelé osztják a pénzt a három testvér között. A megegyezésben volt néhány további megjegyzés is a különféle örökösödési adók kiküszöbölésére, de Sasha úgy gondolta, jobb, ha távol tartja magát a hivatalos papíroktól. Stocktonék azt még csak-csak eltűrték valahogy, hogy feleségül menjen a fiukhoz, de Sasha jól tudta, ezerszer inkább hagynák, hogy rajtakapja őket egy édes hármason Tilda bridzspartnerével, semhogy az adópapírjaikba és a pénzügyeikbe belepillantson.

A vacsora után Sasha és Cord leszedte az asztalt, Cord szülei pedig a nappaliba mentek, hogy elfogyasszanak egy vacsora utáni italt. A sarokban állt egy zsúrkocsi, tele konyakosüvegekkel. A konyakot persze parányi, aranyszélű pohárkákba töltötték, amelyeknek a ház minden más limlomjához hasonlóan megvolt a maguk története. A nappali ablakain hosszú, sötétkék bársonyfüggönyök lógtak, és volt ott egy zongora is meg egy érdes, viszketést előidéző kárpittal bevont, saslábú kanapé, ami hajdan a kormányzói rezidenciában állt. Sasha egyszer elkövette azt a hibát, hogy ráült, amitől olyan kiütések jelentek meg a combja hátulján, hogy lefekvés előtt bőrnyugtató krémmel kellett kezelnie.

A ház előterében csillár díszelgett, az ebédlőben pedig egy hatalmas, álló ingaóra, ami olyan hangosan kongott, hogy Sasha ijedtében felvisított, amikor először hallotta. A dolgozószoba falán hatalmas, fenyegetően sötét óceánon hánykolódó hajót ábrázoló festmény függött. A ház minden zegzugából a tenger hangulatát árasztotta, ami azért Brooklyn kellős közepén vicces volt, Gloucesterhez vagy Nantuckethez jobban illett volna. Chip és Tilda szívesen hajózgatott nyaranta, de többnyire bérelték a hajót a személyzettel együtt. A pohárkészleten is megjelent a hajókormány mint motívum, a tányéralátéteken vitorlásokat ábrázoló olajfestmények nyomata volt, a fürdőszobában bekeretezett hajózási térkép lógott, és még a törülközőkről is tengerészcsomó-minták köszöntek vissza. Sasha néha fel-alá járkált a házban, végigsimította a régi képkereteket és gyertyatartókat, majd kuncogva motyogott magában:

– Ponyvákat leszögezni, vihar közeleg! Matróz, gyerünk, felsikálni a fedélzetet!

Sasha és Cord végzett a konyhában, ezután bementek a nappaliba, Cord töltött mindenkinek egy-egy pohárka konyakot. Ragacsos gyógyszirupíze volt, Sasha furcsa viszketést érzett tőle az orrszőrein, de megitta, mert úgy illett.

– Hogy érzitek magatokat a házban? – kérdezte Tilda, és keresztbe tette két hosszú lábát. Vacsorához öltözött, színes blúzt vett fel egyenes szabású szoknyával és színtelen nejlonharisnyával meg két nyolccentis magas sarkúval.

Stocktonéknál mindenki meglehetősen magasra nőtt, és a tűsarkúban Tilda Sasha fölé tornyosult. Senki nem vonná kétségbe, hogy egy anyós az ilyesmivel kifejezetten fitogtatni akarja a fölényét.

– Pompásan – mosolygott Sasha. – Nagyon szerencsésnek érzem magam, hogy ilyen szép, tágas otthonunk van.

– De… – kezdte Cord. – Szóval, anya, mi arra gondoltunk, hogy néhány apróságot megváltoztatnánk a házon.

– Csak nyugodtan, szívecském, hiszen a tiétek.

– Úgy van – helyeselt Chip. – Mi remekül megvagyunk az Orange Streeten.

– Nagyon kedves tőletek – mondta Sasha. – Arra gondoltam, hogy a hálószobában a gardrób kissé szűkös, de ha a beépített kis polcokat kivennénk hátulról…

– Jaj, kicsikém, az nem jó ötlet! – vágott közbe Tilda. – Ne vegyétek ki! Tökéletes az apróságoknak, például nyáron a téli cipőknek, a kalapoknak, ha nem akarod összetörni a karimájukat… Hidd csak el, nagyon jól jönnek ott azok a kis polcok!

– Hát jó – bólintott Sasha. – Igazad van.

– Viszont a nappali bútorzata… – próbálkozott Cord ismét. – Szeretnénk egy nagy, kényelmes kanapét, és világosabb is lehetne a szoba a bársonydrapériák nélkül.

– De ezeket a drapériákat kifejezetten ezekre az ablakokra készítették. Hatalmasak az üvegfelületek, ha leveszitek a függönyt, nagyon nehezen fogtok másik olyat találni, ami megfelelő. – Tilda szomorúan ingatta a fejét, szőke haján megcsillant a csillár fénye. – Jobb lenne, ha időt adnátok magatoknak. Megszokjátok, megismeritek a házat, és átgondoljátok, mi az, ami a legkényelmesebb. Mi azt szeretnénk, hogy otthon érezzétek magatokat. – Megpaskolta Sasha lábát, aztán felállt, biccentett a férjének, és a tűsarkú cipellőjében az ajtóhoz vonult. – Ideje indulnunk, köszönjük a vacsorát! A Le Creuset sütőtálakat itt hagyom, majd beteszitek a mosogatógépbe. Ne aggódjatok, nem kell kézzel mosogatni őket, amikor legközelebb jövünk, majd elviszem mindet. Vagy elhozhatjátok, amikor ti jöttök. A vázákat pedig tartsátok meg, úgy látom, jól jön itt nálatok néhány asztaldísz!

Azzal belebújt a krémszínű, rózsaszín és levendulaszín mintás kabátjába, megfogta a retiküljét, majd kivezette a férjét az ajtón, le a lépcsőn, vissza az újonnan berendezett és egyáltalán nem tengerészeti jellegű lakásukba.

Ha valaki megkérdezte Sashát, hogyan ismerkedett meg Corddal, mindig azt mondta:

– Hát én voltam a terapeutája.

Persze ez csak vicc, egy fehér, angolszász protestáns férfi nem jár terapeutához. Viszont a Tinder és a Match világában a románcuk kifejezetten régimódi és bájos volt. Sasha a Bar Tabac egyik asztalánál ült, és borozgatott. A telefonja lemerült, így aztán egy ottfelejtett New York Times-keresztrejtvénnyel foglalta el magát. Már majdnem teljesen kitöltötte, aki otthagyta, Sasha pedig buzgón tanulmányozta, mert neki egész életében nem sikerült egyetlen keresztrejtvényt sem végig megoldania. Cord pont arra járt, rendelt egy italt, és szóba elegyedett a gyönyörű nővel, aki láthatóan profi keresztrejtvényfejtő volt.

Egy héttel később beültek egy koktélra, és kiderült, hogy az ég egymásnak teremtette őket, még annak ellenére is, hogy Cord szavaival élve a kapcsolat egy hazugságon alapult. Ezt szívesen hajtogatta, amióta rájött, hogy Sasha még a legegyszerűbb keresztrejtvénnyel sem boldogul.

Az ég is egymásnak teremtette őket, amennyire ez a két lábbal a földön járó, csak mérsékelt mennyiségű mentális puttonyt cipelő, független, alkoholfüggetlen, átlagos szexuális étvágyú pároknál elmondható. A kapcsolatuk első évében a harminc év körüli New York-i párokhoz hasonlóan töltötték a napjaikat: születésnapi bulikon összebújva suttogtak egymás fülébe a bár sarkában, kitették a lelküket, hogy asztalt kapjanak a tojásos rament[2] felszolgáló éttermekben, a Bodega termékcsalád előre csomagolt finomságait csempészték be a moziba, kiöltöztek, és együtt villásreggeliztek az ismerőseikkel, miközben titokban azon tűnődtek, mikor lustálkodhatnak végre kettesben vasárnaponként a kanapén egy kisbolti szendviccsel, a vasárnapi Timest lapozgatva. Persze veszekedtek is. Egyszer Cord kempingezni vitte Sashát, a sátor beázott, Sasha nem mert éjjel egyedül kimenni pisilni, mire Cord kinevette. Sasha erre elküldte melegebb éghajlatra, majd közölte vele, hogy soha többet be nem teszi a lábát Maine-be. Egy másik alkalommal Sasha legjobb barátnője, Vara hívta meg őket a kiállítása megnyitójára egy galériába. Cord erről lemaradt, ugyanis későig dolgozott, és nem is értette, miért akkora tragédia ez. Veszekedtek akkor is, amikor Cord kötőhártya-gyulladást kapott, és úgy nézett ki, mint egy veszett nyúl, Sasha meg kicsúfolta, mire ő jól megsértődött. De komolyan, az ég is egymásnak teremtette őket.

Sasha sokáig nem jött rá, hogy Cord gazdag. Persze miféle család adja a fiának a Cord nevet? Furcsamód emiatt sem gyanakodott. Cord lakása szép volt persze, de nem kirívó. A kocsija épp csak szét nem esett. Nem hordott hivalkodó ruhákat, viszont kényszeresen vigyázott a holmijára. Addig használta a tárcáját, amíg ki nem repedezett, ugyanazt a bőrövet hordta, amit középiskolás korában kapott a nagymamájától, és az iPhone-ját egy nukleáris robbanófej biztonsági védelmével látta volna el, ha tehette volna. Törésvédőt tetetett a kijelzőre, és bundáskenyér-vastagságú telefontokja is volt. Sasha valószínűleg túl sokszor nézte meg A Wall Street farkasa című filmet, mert azt hitte, hogy a gazdag New York-i férfiak mind hátrazselézik a hajukat, miközben elit klubokban egész üveggel veszik az italt. Pedig, mint kiderült, a gazdag férfiak néha egészen addig hordják a pulóverüket, amíg ki nem lyukad a könyöke, ráadásul egészségtelenül szoros kapcsolatot ápolnak az anyjukkal.

Cord megszállottan rajongott a családjáért. Az apjával nap mint nap együtt dolgozott, a nővére és a húga a közelében lakott, gyakran együtt vacsoráztak, emellett pedig annyit beszéltek telefonon, amennyit Sasha mással soha. Cord olyan dolgokat tett a szülei kedvéért, amelyek Sasha számára elképzelhetetlenek voltak. Az apjával járt fodrászhoz. Ha új inget vásárolt, akkor az apjának is vett egy ugyanolyat, mindig meglepte az anyját a kedvenc francia borával az Astor Place-ről, és képes volt az anyja talpát masszírozni, amitől Sasha annyira kiakadt, hogy inkább kiment a szobából. Megesett, hogy felháborodásában elkezdett tikkelni a szeme. A Ponyvaregény egyik jelenete jutott eszébe, amelyben John Travolta az orális szexhez hasonlítja a talpmasszázst.

Sasha is szerette a szüleit, de nem folyt így egymásba az életük. Az öregeket érdekelte lányuk grafikus-tervező karrierje, vasárnaponként telefonáltak, amúgy meg üzeneteket váltottak, Sasha pedig néha hazalátogatott, és meglepődve konstatálta, hogy a szülei lecserélték a régi autójukat egy újra, amit nem is említettek, sőt, azt sem mesélték el neki, amikor kibontották a falat a konyha és a nappali között.

A sógornői kedvesek voltak Sashához, mindig gratuláltak a születésnapján, megkérdezték, hogy van a családja, kölcsönadták neki a teniszütőiket meg a teniszruháikat, hogy ő is részt vehessen a családi meccseken, amikor együtt vakációznak. De Sasha ennek ellenére úgy érezte, jobban örülnének, ha ő nem lenne ott. Előfordult, hogy éppen Cord nővérének, Darley-nak mesélt valamit, de amikor Cord belépett a szobába, Darley nem figyelt tovább, hanem az öccsével kezdett csevegni. Georgiana, Cord húga, ügyelt arra, hogy mindig mindenkihez beszéljen, miközben le nem vette a szemét a testvéreiről. Zárt egység volt a család, és Sasha képtelen volt igazán közéjük férkőzni.

Stocktonék ingatlanokkal foglalkoztak. Emiatt Sasha számára eleinte igen furcsa volt, hogy a házuk telis-tele van limlommal. Aki ingatlanokkal foglalkozik, annak nem inkább az Architectural Digest magazin álomotthonaihoz hasonló házban kellene laknia? De mint kiderült, a Stockton család nem egyéni érdeklődőknek adott el lakásokat, hanem nagy befektetőknek. Cord nagyapja, Edward Cordington Stockton örökölt némi vagyont, és a hetvenes években ebből vásárolt ingatlanokat az Upper East Side-on, miközben a város a csőd szélén állt. Négyszázötven dollárt költött négyzetméterenként, most viszont ezeknek az ingatlanoknak a négyzetmétere tizenkétezer dollárt ér, így a Stockton család mesésen meggazdagodott. Edward Cordington a fiával, Chippel együtt felvásárolta a házakat Brooklyn vízparti részén, aztán Dumbo és Brooklyn Heights következett. Amikor 2016-ban a Jehova Tanúi úgy döntöttek, hogy eladják a Brooklyn Hightsban található ingatlanjaikat, Stocktonék egy csapat befektetővel karöltve megvették a híres Watchtower-épületet és a korábbi Standish Arms Hotelt. Edward Cordington már elhunyt, Cord viszont együtt dolgozott az apjával, mint harmadik generációs New York-i ingatlanbefektető.

Különös, de a Stockton család minden egyes tagja Brooklyn Heights gyümölcsökről elnevezett utcáiban laktak, a Pineapple (azaz ananász), Orange (azaz narancs) és a Cranberry (azaz vörösáfonya) Streeten, egészen a vízpart mellett. Bár a befektetéseik révén a régi épületeket alakítottak át, és a házakba vadonatúj luxuslakásokat varázsoltak, otthonuknak mégis olyan helyet választottak, ahol szinte semmiféle változást nem engedélyeztek a műemlékvédelmi hatóságok. A házakon kis táblácskák emlékeztettek az építés évére, 1820-ra vagy 1824-re. Álltak itt apró, fehér faburkolatos házak is, a kovácsoltvas kapuk mögött lombos kertek rejtőztek. A korábbi istállóépületek és kocsiszínek is megmaradtak, és még a CVS bolt is úgy nézett ki a repkénnyel befutott falaival, mintha egy parányi angol faluból pottyant volna oda. Sasha imádta a Hicks Street és a Middagh Street sarkán álló házat, ami korábban patika volt, és a bejáratnál a falicsempén nagy betűkkel az állt, hogy DROG mint drogéria…

Ami Cord anyját illeti, az ő családja, ha lehetséges, még lenyűgözőbb pedigrével rendelkezett. Tilda Stockton, leánykori nevén Moore, a politikai elitből származott. Apja és a bátyja is New York kormányzói voltak. Tildáról rendszeresen cikkezett a Vogue és a Vanity Fair. Huszonegy évesen ment feleségül Chip Stocktonhoz, és bár hétköznapi értelemben véve sosem volt állása, de jó nevű rendezvényszervezési tanácsadóként tartották számon, mivel sikeresen összekötötte gazdag ismerőseit a kedvenc rendezvényszervezőivel és szolgáltatóival. Tilda Stockton számára nem lehetett teljes az este egy gondosan összeállított asztaldekoráció és dresszkód nélkül. Sasha legszívesebben egy halom monogramos szalvéta alá bújt volna előle.

Az esküvő után Sasha hónapokon át próbált valahogy berendezkedni a Pineapple Streeten. Régésznek tettette magát, aki a férje családjának ősi civilizációját tanulmányozza. De Tutanhamon sírja helyett csak egy hamutartót talált, amit Darley készített hatodikos korában, és ami úgy nézett ki, mint valami amorf gomba. A Holt-tengeri Tekercsek helyett Cord tobozokról szóló általános iskolai házidolgozatát ásta elő. A kínai agyaghadsereg helyett pedig egy Atlantic Avenue-i fogászati rendelőből származó, egész fióknyi ingyen elhozható fogkefére bukkant.

A négy hálószoba közül Darley-é a legrosszabb, de igazából egyik sem volt üres. Cord gyerekszobáját ugyan kipakolták, amikor a kollégiumba költözött, most azonban tele volt aranyozott ezüst gyertyatartókkal, kínai porcelán padlóvázákkal és többtucatnyi bekeretezett festménnyel, amit az évek során gyűjtött össze a család, de nem volt hová felakasztani. Georgiana szobájában még mindig ott porosodott az összes egyetemi tankönyve, egy rakás fotóalbum és egy polc, tele teniszkupákkal. A nagy hálószobából Chip és Tilda ugyan elvitte a ruhákat és az ékszereket, de ott maradt minden bútor és minden dekoráció, ezáltal alaposan megnehezítve Sasha életét. Hogy lehet úgy házaséletet élni, sőt, elélvezni, hogy közben kopog a falon a mahagóni ágytámla, ami hajdan egy szenátoré vagy miniszteré lehetett?

Sasha a már amúgy is teli szekrénybe gyömöszölte az üres bőröndjét, és azon gondolkodott, hogy vajon a zuhanyfüggönyt lecserélheti-e. De talán jobb, ha azzal is vár pár hónapot.

Chip és Tilda lakásavatót rendezett az Orange Streeten, az új lakásban. Arra kérték a gyerekeiket és azok házastársait, hogy korán érkezzenek. Szerda estére szervezték az eseményt, mert a baráti körük nagy része a vidéki kúriájában töltötte a hétvégéket, és voltak, akik már csütörtök este elutaztak. Az idősebb Stockton házaspár társasági élete New Yorkban hétfőtől szerdáig zajlott, mielőtt a barátaik szanaszét széledtek volna Long Island és Litchfield County felé.

– Mit vegyek fel? – kérdezte Sasha a férjétől a gardrób előtt tanakodva. Sosem tudta, hogyan kell kirittyentenie magát a családi eseményekre. Mintha a többiek mindig összehangolták volna a stílust, csak ő lógott volna ki a sorból állandóan.

– Amihez kedved van, kicsim – felelte Cord cseppet sem segítőkészen.

– Farmert is lehet?

– Hát, farmert talán mégsem… – ráncolta a homlokát Cord.

– Jó, akkor egy egyberuhát? – morgott Sasha.

– Hát, anya azt mondta, az este mottója: „határ a csillagos ég”.

– Fogalmam sincs, hogy ezzel mit akart mondani.

– Én ugyanazt veszem fel, amit a munkahelyemre szoktam. Szerintem a többiek is nagyjából úgy öltöznek majd.

Cord öltönyben és nyakkendőben járt dolgozni, tehát ezzel Sasha nem volt kisegítve, ennyi erővel műtősruhát vagy tűzoltó-egyenruhát is felvehetett volna. Mivel bizonytalan volt, úgy döntött, inkább nem bonyolítja túl, és egy csinos, fehér blúzt választott sötétkék nadrággal meg a kis gyémánt fülbevalóval, amit az édesanyjától kapott, amikor befejezte az egyetemet. Egy kis rúzst is felkent, és amikor a kandalló feletti tükörbe pillantott, elégedetten elmosolyodott. Klasszikus megjelenés, mint Amal Clooney esetében, amikor a hölgy az ENSZ irodájában töltött nap után vacsorázni megy George Clooney-val. Hát igen. Határ a csillagos ég.

Amikor megérkeztek, Cord húga és nővére már ott volt. Georgiana bohémra vette a figurát, hosszú, barna haja a hátára omlott, libbenős ruhája bokáig ért, az orrán aranyosan virítottak az apró szeplők. Darley egy övvel díszített kezeslábast választott az alkalomra, ami akár a Vogue Italia lapjain is megjelent volna. Darley mellett ott állt a férje, Malcolm, és ettől Sasha kicsit megkönnyebbült. Már rég a szövetségesének tekintette Malcolmot ebben a furcsa családban. Még jelszavuk is volt a különösen furcsa esetekre: NÉP, azaz Nem az Én Pereputtyom. Ezt olyankor dünnyögték, amikor teljesen kívülállónak érezték magukat a bizarr, fehér angolszász protestáns világ szertartásai alatt, például amikor Stocktonék júliusban elkészíttették a családi fotót a karácsonyi üdvözlőlapjukhoz. Mindnyájuknak kékbe és fehérbe kellett öltözniük, majd félkörben beálltak a két széken trónoló Chip és Tilda köré. A fényképész közel egy órán keresztül ugráltatta őket, tűzött a nap, Berta, a házvezetőnő már a grillezéshez készítette elő a kerti sütőt, a kertészek pedig a növényeket locsolták, miközben arra ügyeltek, hogy senkinek ne nézzenek a szemébe. Sasha úgy érezte, mintha maga a Romney család szippantotta volna be őt. Nagyon kínos volt az egész, de legalább néha fintorogva összenézhetett Malcolmmal. Mintha cserediákok lettek volna egy felettébb különös világban, ahol együtt kellett helytállniuk.

Berta egész nap a lakásavatóra készült. Az ebédlőasztal roskadozott az ezüsttálcákon, jégágyon kínált koktélráktól, marhasültes mini szendvicsektől, lazacszeletekkel díszített pirítóstól és a kis kerek homárhúsos falatkáktól. Berta fehérboros poharakat helyezett egy tálcára, amit majd az ajtóban kínál az érkezőknek, hadd iszogassanak a kedves vendégek már az első pillanattól fogva. Természetesen vörösborról szó sem lehetett, főleg a vadonatúj szőnyegek miatt, de azért sem, mert a vörösbor elszínezi a fogakat, és az rémesen néz ki. Tilda mániája volt a szép fogsor.

Szállingózni kezdtek a vendégek, Sasha elég sokukra emlékezett az esküvőjéről. Stocktonék annyi barátjukat hívták meg, hogy Sasha a teljes időt kizárólag a kézfogásokkal és a nevek ismételgetésével töltötte. Tette mindezt egészen addig, amíg az unokatestvérei el nem rángatták a táncparkettre, hogy a Baby Got Back című számra riszáljanak. Igazán elegáns esküvő volt.

Cord mindenkit ismert, hamarosan el is vonult egy kopasz úrral a dolgozószobába, hogy megmutassa neki az apja óragyűjteményét. Voltak ott ritka katonai órák, vintage Patek órák, Rolexek matt és aranyozott számlappal Cord nagyapjának a hagyatékából. A gyűjtemény igen értékes volt, Chipet számos aukciós ház megkereste, hogy egyben megvásárolja az egész kollekciót, Chip azonban nem akart megválni tőlük. Sosem hordta az órákat, rájuk se nézett, de Cord magyarázata szerint az apja szerette tudni, hogy a lakásában érték van, mintha készpénzt rejtegetett volna a párnája alatt. (Sasha szerint inkább arról lehetett szó, hogy a család nem szívesen vált meg sem kincstől, sem kacattól.)

Georgiana a kanapén ülve sutyorgott a keresztanyjával, Darley és Malcolm pedig az ismerőseikkel beszélgettek a Montague Street-i teniszklubból, és a gyerekeik fényképeit mutogatták a telefonjukon. Georgiana sokszor választott stílusosan szedett-vedett megjelenést, a vállára vetett kiskabáttal és egy halom össze nem illő, gyöngyös karkötővel, Darley-ról viszont mindig sütött az elegancia és a jómód. Barna haja a válláig ért, a sminkje leheletfinom volt, a jegygyűrűjén, a kísérőgyűrűjén és egy apró aranyórán kívül nem viselt ékszert. Sasha félszegen álldogált a körön kívül, fogalma sem volt, hogyan kezdeményezzen beszélgetést. Megkönnyebbült, amikor egy tupírozott szőke frizurás nő sugárzó mosollyal elindult felé.

– Üdv, kérnék még egy chardonnay-t! Köszönöm! – mondta, és zsíros ujjaival átnyújtotta Sashának a poharat.

– Sasha vagyok… – kezdte zavartan.

– Köszönöm, Sasha – vágta rá a nő vidáman.

– Hát jó.

Sasha kivitte a poharat a konyhába, újratöltött a behűtött borból, amit azután vissza is vitt az étkezőbe, és átnyújtott a nőnek. A nő halkan megköszönte, majd az asztalhoz lépett, ahol a férje épp marhasültet evett. Sasha a nappaliba ment, hogy megkeresse Cordot, de egy pocakos, csokornyakkendős férfi megállította, és a kezébe nyomta a koszos tányérját, biccentett, majd folytatta a csevegést a beszélgetőpartnerével. Sasha meglepődött ugyan, de kivitte a tányért a konyhába. Aztán ez még négyszer megtörtént, mire végre sikerült megtalálnia Cordot. Attól kezdve el sem mozdult mellőle, csak szorongatta a borospoharát, és azon gondolkodott, mikor mehet végre haza. Vajon ezek megérzik, hogy ő nem kékvérű? Talán az, hogy nem járt méregdrága magániskolába, ugyanúgy bűzlik, mintha egész nap sütött-főzött volna, és a hajából még áradna a zsírszag? Körbepillantott, megszemlélte a többi nőt. Úgy érezte magát, mint egy tengerimalac egy falka puccos pudli között.

Végre hazaindultak a vendégek, Chip bevonszolta Cordot a dolgozószobába, hogy odaadjon neki egy cikket, amit a Journalból vágott ki. (Chip és Tilda még mindig kivágta az érdekes cikkeket az újságokból ahelyett, hogy linkeket továbbított volna.)

– Jól érezted magad? – kérdezte Darley, és a füle mögé simított egy csillogó tincset.

– Igen, nagyon kellemes volt – füllentett Sasha.

– Pompás szórakozás – jegyezte meg ironikusan Darley. – Egész este vadidegen öregekkel csevegni…

– Hát, tényleg volt valami, amit kicsit furának tartok – vallotta be erre Sasha. – Mindig a kezembe nyomták a koszos tányérokat. Persze nem tragédia, de neked is odaadták a mosogatnivalót?

– Jaj! – nevetett fel Darley. – Nevetséges! Azaz… Eddig fel sem tűnt, de ugyanolyan a ruhád, mint Bertának. Biztosan azt hitték, felszolgáló vagy. A fenébe! Malcolm! – Darley sietősen elmesélte a dolgot a férjének is.

Mindenki nevetett, Cord finoman megsimogatta Sasha vállát, hogy segítsen neki viccesnek találni a szégyent. Sasha úgy tett, mintha mi sem történt volna, de megfogadta magában, hogy soha többet az életben nem vesz fel fehér blúzt egyetlen Stockton családi eseményre sem.

[1] Francia vörösboros kakaspörkölt. (A ford.)

[2] Japán tésztaleves, amit hússal vagy hallal készítenek.

MÁSODIK FEJEZET

GEORGIANA

Georgianának volt egy kis problémája az arcbőrével. Tudniillik nagyon könnyen elpirult. Mostanában olyannyira, hogy úgy érezte magát, mintha valami sci-fi-szereplő lenne, akinek a bőrére írták az érzéseit. Felforrósodott az arca, bizsergett a nyaka, aztán… hirtelen lángvörös lett.

Ezt évekig mindenki nagyon cukinak tartotta, most viszont, hogy Georgianának rendes munkahelye volt, és teljesen belehabarodott az egyik kollégájába, kezdett igazán kínossá válni. A férfit Bradynek hívták, Georgiana sosem mert ránézni az értekezleteken. Szinte nem is beszéltek egymással. Brady idősebb volt nála, a harmincas évei elején járhatott. Projektmenedzserként képtelen volt sokat foglalkozni a kis vörös arcúval, aki makacsul bámulta a padlót. Ennek ellenére Georgiana valahányszor elsietett mellette a folyosón, vagy leült a konferenciateremben, ahol Brady is jelen volt, netán összefutott vele a fénymásolónál, mindig azonnal félrekapta a tekintetét, mintha a férfi napfogyatkozás lett volna, amit legfeljebb védőszemüvegen keresztül lehet nézni, de úgy sem célszerű.

Egy nonprofit szervezetnél dolgoztak, az irodaépületük egy régi kúria volt a Columbia Palace-ben, amit úgy rendeztek be, mint egy lakóházat. Ahhoz, hogy a saját irodájába bejusson, Georgianának át kellett sétálnia egy szép előtéren, ahol Denise, a recepciós mahagónipult mögött ült. Onnan egy kanyargós lépcsőn át kellett felmennie egy nagy szobáig, ami hol konferenciaterem volt, hol kávézóhelyiség, azután keresztül kellett haladnia egy hajdani hálószobán, ahol jelenleg a pályázatíró részleg négy íróasztala állt. Innen léphetett be az apró helyiségbe, ami eredetileg a cseléd vagy a dadus szobája lehetett. Bájos munkahely volt, bár zsúfolt, mint egy tömött szardíniakonzerv. Georgiana kis kétszemélyes irodájának hatalmas ablaka az East Riverre és a Promenade-re nézett. A kúria fürdőszobáit azoknak a régióknak a térképe díszítette, ahol a szervezet tevékenykedett, a nyomtató fölött pedig a tintapatroncserére vonatkozó ábrák mellett egy aranykeretes portré függött, amelyen egy hercegkisasszony tanult hárfázni.

A kúria a nonprofit szervezet alapítójáé volt. Gyógyszergyártásból meggazdagodó ősei hatalmas vagyont halmoztak fel, amit ő örökölt. Fiatalon sokat utazott, és feltűnt neki, hogy a fejlődő országokban mennyire nincs egészségügyi ellátás. Ezért nonprofit szervezetet hozott létre, hogy a helyi hatóságoknak megtanítsák, miként lehet fenntartható egészségügyi rendszert működtetni. Leginkább adományokból működtek, támogatta őket a Bill Gates Alapítvány, valamint a Világbank is. Emellett voltak gazdag magánszemélyek is, akik anyagilag segítették őket. Georgiana a kommunikációs osztályon dolgozott, az volt a feladata, hogy a korábban említett adományozóknak hízelegjen, a honlapjukra feltöltse a fényképeket magukról, ahogy a világ minden táján tevékenykednek, cikkeket szerkesszen a projektekről, és a közösségi oldalakat üzemeltesse. Georgianát nem különösebben érdekelték a közösségi oldalak, de mivel a húszas éveiben járt, mindenki azt feltételezte, hogy nagyon is rajong értük, és segítette az állás megszerzésében, amikor megemlítette az ezernyolcszáz Instagram-követőjét. (Na de kinek nincs egy csomó Instagram-követője? Ehhez semmi más nem kell, minthogy nyilvánosan posztolgassa a csini barátnőivel készített partifotóit.)

Ez volt a jelentős különbség Georgiana és Brady között. Amíg Georgiana mindössze egy kommunikációs munkatárs volt, aki szurkolt a terepen dolgozóknak, és a hírlevelekben áradozott róluk, addig Brady az események középpontjában ügyködött. Járt már többek között Afganisztánban és Ugandában, Georgiana meg is nézte a fotókat, ahogy egy összetákolt kórházban beszélget az orvosokkal, vagy cuki gyerekekkel focizik egy védőoltásokat népszerűsítő plakát alatt, esetleg mélyen egy indiai orvos szemébe nézve értekezik arról, hogyan lehetne a fogamzásgátlást elérhetővé tenni. Brady volt a sztár, Georgiana meg a díszletfestő. Arról ábrándozott, bárcsak észrevenné végre a férfi, ugyanakkor rettegett is a lehetőségtől, és biztos volt benne, hogy a legalkalmatlanabb pillanatban váltana rákvörösre az arca.

Péntek volt, Georgiana a lépcső alatt, a postaládák mellett állva szortírozta a kimenő leveleket. A belföldieket az egyik dobozba tette, a külföldieket a másikba. Szortírozás közben minden címet kétszer is megnézett, hogy stimmel-e. Frissítette a kontaktlistát, hogy a postázásnál ne kelljen egyenként beírni a címeket, a rendszer azonban még nem működött tökéletesen. Épp egy borítékot nézett, amikor gondolataiból hirtelen kizökkentette egy hang.

– Minden oké? – kérdezte Brady. Odahajolt, és kivette a postáját a dobozból, amin a neve állt.

– Igen, csak a címet ellenőriztem.

Georgiana odanyújtotta a levelet. Olyan közel álltak egymáshoz, hogyha a nő gyorsan ráveti magát, akár meg is csókolhatta volna. Szent ég, mégis mi a fenéért akarnám rávetni magam? Néha utálta a saját gondolatait.

– Szerintem jó. Mi a gond? – kérdezte a férfi.

– Csak azt nézem, vajon belföldi-e, vagy külföldi. Nincs rajta a feladó ország – felelte Georgiana zavartan.

– Egyesült Arab Emírségek – olvasta Brady lassan, és a cím alsó sorára mutatott.

Georgiana úgy érezte, menten kiesik a kezéből a boríték.

– Igen, látom, de nem kellene alatta még ott lennie az országnak is? – kérdezte.

– Az Egyesült Arab Emírségek egy ország.

– Ó… Én csak… – Georgiana inkább elhallgatott.

– Az Arab-félszigeten található, Szaúd-Arábia és Omán között.

– Igen. – Georgiana soha életében nem hallott még róla.

– Az egyik városa Dubaj.

– Hát persze, ott van az űrből is látható pálmafa alakú szigetcsoport – bólogatott Georgiana. Dubajról már hallott. – Csupa bevásárlóközpont és sportkocsi.

– Igen, de a mi egészségügyi ellátórendszerünk nem azon a környéken működik.

– Jaj, tudom, tudom! – helyeselt Georgiana. Lehetséges, hogy még ennél is jobban elássa magát? Ki tudja?

– Mindenesetre a lényeg, hogy a boríték címzése rendben van. – Brady mosolygott, vagy talán nevetett, aztán biccentett, és elsétált a leveleivel.

Georgiana bedobta a levelet a nemzetközi dobozba, és kétsége sem volt afelől, hogy lángol az arca.

Este Georgiana Williamsburgbe ment egy születésnapi bulira, és szombat reggel olyan másnaposan ébredt, hogy még a foga is vacogott. Küldött Lenának egy csomó koponyás emojit, mire Lena visszaírt, hogy menjen át hozzá. Kristin már ott volt, kinyitották az ággyá alakítható kanapét Lena nappalijában, és együtt próbáltak vízszintes testhelyzetben kijózanodni. Grillsajtot és sült krumplit rendeltek a Westville-ből, meg egy nagy adag hagymakarikát. Ugyan mindhárman esküdöztek, hogy nem igazán szeretik, de ha már a halálukon vannak, hát belefér. A Bravo egyik műsorát nézték, ahol dúsgazdag nők veszekedtek valamin. Amikor délután háromkor Lena pasija hazaért az edzőteremből, jót nevetett a három, vodkába áztatott, partra vetett szirénen.

Georgiana imádott bulizni, de még jobban szerette a másnapos lustálkodást Lenával és Kristinnel. Néha moziba mentek, és elaludtak, semmit nem láttak a filmből. Máskor meg azt találták ki, hogy majd egy kemény edzés kijózanítja őket, és elmentek alakformáló barre tornára, ahol többnyire nyavalyogtak, így az edző végig csúnyán nézett rájuk. De az is előfordult, hogy csak beültek valahová a Clark Streeten, Bloody Mary koktélokat rendeltek, és addig hajtogatták, hogy „kutyaharapást szőrével”, amíg ismét alaposan berúgtak, és haza kellett menniük lefeküdni.

Georgiana, Lena és Kristen együtt járt középiskolába, és megegyeztek, hogy amikor felnőnek, hármasban élnek majd egy nagy lakásban. Ebből végül nem lett semmi, bár igazság szerint pár percre laktak egymástól, és így, hogy három lakás is a rendelkezésükre állt, még izgalmasabb volt a barátság. Lena egy gazdag befektető személyi asszisztense volt, a munkaadója inkább jócskán túlfizette, csak hogy eszébe ne jusson felmondani. Lena ugyan nem ilyen karrierről álmodott, amikor megkapta a művészettörténeti diplomáját, de mivel háromszor annyit keresett, mint amennyit a Christie’s ajánlott, nem bánta. A munkaadója ráadásul rendszeresen átadta neki a légitársaságoknál szerzett bónuszpontjait, úgyhogy Lenának sosem kellett turistaosztályon utaznia. Ennyit csak megér, hogy feladta a karrierjéről szőtt álmait… Kristin egy technikai start-up cégnél dolgozott, utálta a munkáját, de legalább sosem kellett bevásárolnia, mert a munkahelyi étkezdében reggelizett és ebédelt, vacsorára meg telerakta az ételhordóját salátával, valamint grillezett lazaccal. Mivel a három barátnő hetente öt este ment munka után szórakozni, Kristin magával hurcolta az ételes dobozt, a többiek nevettek, hiszen úgy nézett ki, mint valami fura különc, aki ötfogásos vacsorát készül tálalni magának a Flatbush Avenue kellős közepén, a Sharlene’sben.

Miközben a kanapén a hagymakarikák társaságában lustálkodtak, Georgiana elmesélte, hogyan találkozott Bradyvel a postaládáknál. Meglehetősen sok időt töltöttek ennek az érzelmi fellángolásának az elemezgetésével. Georgiana úgy érezte, kötelessége beszámolni arról, hogy végre szóba elegyedett vele az álomlovag, még akkor is, ha maga a sztori elég kínos volt.

– Georgiana, te tényleg nem tudtad, hogy az Egyesült Arab Emírségek egy ország?! – háborgott Lena.

– Hát, nem vagyok földrajzzseni, orosz irodalomból diplomáztam – védekezett Georgiana.

– Szar ügy – bólogatott Kristin. – De legalább beszélgettetek egy kicsit. Mindenképp értékelendő, hogy segített neked. – Kristin megpróbálta a legjobbat kihozni a helyzetből, de Georgiana tudta, hogy nem sokat lehet kezdeni a fejleményekkel. A továbbiakban kitárgyalták, hogy miként szerezhetné vissza Brady nagyrabecsülését, például ilyen és hasonló abszurditásokkal fűszerezhetné az eljövendő beszélgetéseiket: „Tudtad, hogy az Egyesült Arab Emírségekben a szegénységi küszöb napi huszonkét dollár?” Vagy: „Úgy hallottam, nagyon népszerű az Egyesült Arab Emírségekben a solymászat.” Esetleg: „Igaz, hogy az Emirates légitársaság ingyen ad remek pizsamákat az első osztályon utazóknak?” Csupa pocsék ötletet találtak ki, de Georgiana nagyon élvezte, hogy közben ezerszer is kimondhatta Brady nevét.

Talán csak képzelte, de mintha a postacímincidens óta sokkal többször botlott volna Bradybe a munkahelyén. Mögötte állt a kávésorban, odaintegetett neki, vagy elsétáltak egymás mellett, amikor Georgiana a könyvtárba igyekezett, Brady pedig egy értekezletről jött ki. A férfi általában későn ebédelt, két másik projektmenedzserrel, nekik az első emeleten volt az irodájuk. Georgiana hallgatózott, amikor a Bajnokok Ligája-focimeccsekről beszélgettek, meg valakinek az otthoni serfőzdéjéről. Szinte senki nem ebédelt az íróasztala mellett, mindenki a második emeleten, a lépcső mellett álló nagy asztalnál fogyasztotta el az otthonról hozott ételt vagy a frissen vásárolt salátát, szendvicset. Georgiana igazán sosem figyelt arra, hogy kik ülnek körülötte. Néha elcsevegett velük, máskor a telefonjába vagy a magazinjába merülve fogyasztotta el az előző napról maradt zöldséges rizst, esetleg pizzát. Amikor Brady és az egyik menedzserkollégája az asztalhoz ült, Georgiana épp salátát evett, és sporthíreket olvasgatott a telefonján. Köszöntek, aztán tovább böngészte a telefont, de most már képtelen volt felfogni, amit olvasott, viszont nagyon szerette volna azt a látszatot kelteni, hogy el van foglalva.

– Mit csinálsz a hétvégén? – kérdezte Brady a kollégáját, miközben kicsomagolta a szendvicsét, és kinyitott egy üdítőt.

– Philadelphiába megyünk meglátogatni a feleségem rokonait. És te?

– New Yorkban lesz néhány régi barátom az egyetemről, szombaton elmegyünk a Long Island bárba.

Georgiana felpillantott, Brady elkapta a tekintetét, és rámosolygott. Talán neki szólt az információ? Szeretné, hogy találkozzanak? Ugyan, micsoda ostobaság! A kollégájával beszélget a hétvégi terveiről, ahogy az normális emberek között szokás, Georgiana meg véletlenül itt ül, és hallja. A mosoly is mindössze annak szól, hogy Brady nem valami mizantróp pszichopata, aki öncélúan bámulja az embereket.

Georgiana megtörölte a száját a papírszalvétájával, majd becsukta a salátásdobozt.

– Sziasztok! – köszönt el motyogva, és visszatért az íróasztalához. Képtelen volt a társalgóban maradni és úgy tenni, mint aki ebédel. Már attól remegett a keze és zúgott a feje, hogy Brady a közelében van.

Lena és Kristin nem tudta kielemezni a helyzetet. Vajon Brady csak úgy megemlítette a szombat esti tervét, vagy az infót tényleg Georgianának szánta? Mindenesetre Georgiana amúgy is megfordult néha a Long Island bárban az Atlantic Avenue-n, mivel Brooklyn Heightsban lakott. Szóval semmi különös nem lenne abban, ha véletlenül összefutnának. Szombat este különös gonddal öltözködött, tíz percen keresztül szárította a frizuráját, és azt a cipőt vette fel, ami ugyan szorított, viszont csodásan illett a farmerjához. Lena, Kristin és egy másik barátnőjük, Michelle is elkísérte. Nyolckor érkeztek, tequila-koktélt rendeltek, de mire megitták, Brady még sehol sem volt. Kristin és Michelle lelépett, mert egy partira akartak menni, azonban Lena maradt. Rendeltek még egy italt, és kipletykálták Lena nővérét, akinek valami elképesztően dögunalmas pasi volt a vőlegénye, aztán megtárgyalták, hogy a régi középiskolai osztályfőnökük megszökött a fallabdaedzővel, Georgiana elmesélte, hogy az anyja nem akarja fogorvosnál fehéríttetni a fogát, mert aggódik a mellékhatások miatt, viszont újabban szívószállal issza a vörösbort, hogy ne színezze el a fogsorát. Így aztán jóval gyorsabban és sokkal többet iszik, aminek ugye megvannak a káros mellékhatásai. Éjfélre Bradynek még mindig híre-hamva sem volt, úgyhogy elindultak hazafelé. A sarkon megölelték egymást, és ki-ki ment a maga útjára. Georgiana otthon lemosta a gondosan felvitt sminket, és egy régi kosárlabdás pólóban lerogyott az ágyra. Magányosnak és szánalmasnak érezte magát, de tudta, hogy a város tele van olyan lányokkal, akik szintén csak reménykednek, hogy szombat este majd történik velük valami. Iszogatnak, olvasgatnak egy kávézóban, vagy a telefont nyomogatják, és várják, hogy talán egyszer elkezdődik az életük.

Reggel Georgiana csak belebújt a teniszruhájába, és a Montague Streeten álló Casino teniszklubjában egy teljes órát játszott az anyjával. Ütésről ütésre levezette a feszültséget. Kemény ellenfél volt, erőset szervált, négyéves kora óta teniszezett. Tilda viszont igazi kősziklaként hiába közeledett a hetvenhez, még mindig fürgén ugrott, így megspórolhatta a loholást. Nem ütött erősen, de mindent kivédett, Georgiana összevissza rohangált, hogy vissza tudja passzolni a labdákat. Kettejük között mindig a tenisz volt a legalkalmasabb kommunikáció. Tildával nem volt könnyű megtalálni a hangot, mert az ő generációja nem akart mély beszélgetésekbe bonyolódni, és a konfliktus legapróbb jelére behúzta a kéziféket. Kamaszként Georgiana ezt idegesítőnek tartotta, hiszen hiába akart közeledni, az anyja csak hárított. Aztán a tenisz megmentette a kapcsolatukat. Ha nem tudtak beszélgetni, hát játszottak. Tilda szurkolt a lányának, dicsérte a legjobb ütéseit, stratégiai ötleteket adott, és ámult az ügyességén. Bár az évek során Georgiana sokszor nem volt biztos abban, hogy az anyja tényleg szereti őt, de azt legalább tudta, hogy a tenisztudását nagyra értékeli.