Gulbahar Haitivaji – Rozenn Morgat

Menekülés
a kínai Gulagból

Gulbahar Haitivaji – Rozenn Morgat

Menekülés
a kínai Gulagból

Egy ujgur fogoly megrázó vallomása

ATHENAEUM

FORDÍTOTTA
PATAKI PÁL

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Gulbahar Haitivaji – Rozenn Morgat:

Rescapée du goulag chinois

Copyright © Éditions des Équateurs / Humensis, 2021

All rights reserved.

Hungarian translation © Pataki Pál, 2021

A borító az Europress/ AFP fotójának
felhasználásával készült.

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 163 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Hradeczky Moni

Szaklektor: Gulyás Csenge

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Mindazoknak,
akik nem tudtak onnan kiszabadulni.

Három szabad nőnek:
Fannynak, Gaétane-nak és Lucile-nek.

„A szakmai képzésnek{1} köszönhetően a diákok elgondolkodhattak tévedéseiken, és megérthették a terrorizmus és a szélsőségesség lényegét és gonosztetteit. Erősödött a nemzettudatuk, a civiltudatuk, a jogállamtudatuk, és csatlakoztak a kínai nemzet közösségéhez. Jobban meg tudják különböztetni a jót a rossztól, és mostantól ellenállnak a szélsőséges gondolkodásnak. […] Bíznak a jövőben.”{2}

„Senki sem akadályozhatja meg Hszincsiangot abban, hogy továbbhaladjon a stabilitás, a fejlődés és a jólét felé vezető úton.”{3}

Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület térképe

Gulbahar családfája

Előszó

Gulbahar túlélte a deportálást. Kibírta a több száz órányi kihallgatást, a kínzást, az éhséget, a rendőri erőszakot, az agymosást. Egyetlen fotó alapján, amelyen a lánya a párizsi ujgur diaszpóra egy tüntetésén látható, Kína hét év átnevelőtáborra ítélte egy kilenc percig tartó perben, amelyre egyéves vizsgálati fogság után került sor, és amelyen se bíró, se ügyvéd nem volt jelen. Egyedül ült a vádlottak padján, vele szemben három rendőr. Hosszú ideig azt hitte, ki fogják végezni, de a per után egyértelművé vált számára, hogy Hszincsiang egyik táborában fog meghalni. Meg volt győződve róla, hogy senki sem segíthet rajta, se Franciaország, ahol közel tizenöt éve élt már emigrációban, se a családja, a férje és a lányai, akik továbbra is ott laknak. Azt hitte, örökre bezárult a csapda, amelyet Kína állított neki.

Gulbahar sokáig vívódott, vállalja-e a nyilvánosság előtt, hogy személyesen vele történt meg mindaz, ami ebben a könyvben áll, vagy őrizze meg anonimitását, hogy családját ne érhesse bántódás. Boulogne-i lakásában folytatott beszélgetéseink során úgy tűnt, elővigyázatosságból beletörődik abba, hogy jobb elhallgatnia a nevét.

Gulbahar ujgur, családja generációk óta Hszincsiangban él. Ő és felmenői is ezen a kőolajban gazdag, sivatagokkal és oázisokkal tarkított földön nőttek fel, ahol évszázadokon át mélyreható geopolitikai csatározások dúltak, és amely – néhány rövid, függetlenségben töltött epizódtól{4} eltekintve – hosszú időszakokon át Kína uralma alatt állt. A kommunista hatalomátvételt követően, 1955-ben Hszincsiangot a Kínai Népköztársasághoz csatolták Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület néven. Hszincsiang mandarin nyelven „új határt” jelent. Azóta ezt az óriási (Franciaországnál háromszor nagyobb) területet szabályosan gyarmatosították a han{5} kínaiak, a többségi etnikum. Ahogy épültek és fejlődtek a kőolaj-finomítók, úgy foglaltak el a kínai buldózerek tolólapjai nyomában egyre nagyobb teret a városok, amelyeket lampionokkal, transzparensekkel, zászlókkal teljesen vörösbe öltöztetett a kommunizmus, az ujgurok pedig kénytelenek lettek elviselni a kezdeti kisebb megkülönböztetéseket, amelyek fokozatosan erősödtek, majd szisztematikus diszkriminációvá váltak. Ez volt az előzménye annak, ami ma történik, és ami nem más, mint népirtás. 2006-ra Gulbaharnak és családjának nagyon elege lett abból, hogy hazájukban semmilyen perspektívájuk nem maradt, és egy májusi napon útnak indultak, hogy Franciaországban telepedjenek le.

Mivel az ujgurok az iszlám szunnita ágához tartoznak, mivel kultúrájuknak türk, tehát nem kínai gyökerei vannak, és mivel Kína késve kezdte asszimilálni őket, egy (kisebbségben levő) szeparatista csoportjuk függetlenséget követel Kelet-Turkesztán égszínkék lobogója alatt. A 2009-ben Ürümcsiben kitört zavargások, amelyek során több száz han és ujgur vesztette életét, példátlanul erőszakos megtorlást és elnyomást eredményeztek az autonóm területen. A vezetők látványos figyelő-ellenőrző arzenállal látták el a területet: arcfelismerő kamerák seregével, modern rendőri eszközökkel, majd 2017-től átnevelőtáborokkal. Ez a régió lett egyúttal a legjobban megfigyelt hely a világon, és Hszi Csin-ping „új selyemútjainak” egyik legfontosabb szakasza. Hszincsiang, amely nyolc országgal határos, a Közép-Ázsia felé vezető kapu, tehát stratégiai hely a Kínát Európával összekötő gigászi infrastrukturális projekt számára. És ez egyáltalán nem véletlen egybeesés. Az Amnesty International és a Human Rights Watch úgy becsüli, hogy több mint egymillió ujgurt deportáltak már ezekbe a táborokba. Kína a maga részéről e táborokat kizárólag „iskoláknak” nevezi, ahol a tanárok „az iszlamista terrorizmust kívánják kitörölni” az ujgurok agyából.

Gulbahar soha nem mutatott érdeklődést hazája politikája iránt. Amikor a vallásáról van szó, a „mérsékelt iszlámról”, a „békés iszlámról” beszél. Gulbahar tehát nem függetlenségpárti, és nem „iszlám terrorista”. Mégis egyike a sok ezer ártatlannak, akit a táborokba küldtek. Ennyire álszent és perverz a kínai koncentrációs táborok rendszere, amely nem egy kisebbségben lévő ujgur szélsőséges csoportot igyekszik megbüntetni, hanem az egész etnikumot törekszik felszámolni, beleértve annak külföldre emigrált tagjait is, mint például Gulbahart.

2016 novemberének egyik reggelén Gulbahar titokzatos telefonhívást kapott Hszincsiang tartományból. A korábbi vállalatának egyik alkalmazottja arra kérte, hogy néhány napra menjen vissza. Adminisztrációs formaságokról van szó, az előrehozott nyugdíjához szükséges papírokról, magyarázta. Gulbahar nem gyanakodott, nem volt elég óvatos. Néhány nappal később megérkezett Ürümcsi repülőterére, és megkezdődött a kálváriája. A hatóságok elkobozták az útlevelét, fogházba csukták, és miután hosszú hónapokat töltött egy zárkában anélkül, hogy bíróval találkozott volna, egy táborba deportálták.

Ezekben a táborokban annyiban szisztematikus az átnevelés, hogy minden áldozatot ugyanazzal a módszerrel akarnak felőrölni. Először is mindenkit megfosztanak mindentől, ami egyedi benne. Megfosztanak a nevedtől, a ruháidtól, a hajadtól. Így már semmi nem különböztet meg a többiektől. Aztán a testedet veszik kezelésbe, pokoli tempót kényszerítenék rád: ablaktalan osztálytermekben tanárok megállás nélkül ismételtetik veled, hogy dicsőséges a kommunista párt. Ha abbahagyod, megbüntetnek. Tehát folytatod az ismételgetést, a végén már semmit sem érzel, semmire sem gondolsz. Elveszíted az időérzékedet. Fogalmad sem lesz, mennyi egy óra, mennyi egy nap.

A boulogne-i nappaliban – egyik oldalán a lánya, Gulhumar ül, a másikon én – Gulbahar újra átélte ezt az ürességet. Koncentrált, a szemöldökét ráncolta, gondterhelt volt az arca. Mit érzett, amikor az őrök húsz napon át az ágyához láncolták? – Semmit – felelte, és közben látszott az arcán, hogy furcsának találja a saját válaszát. Amikor egy fagyos decemberi éjszakán felparancsolták egy teherautóra, és nem mondtak semmit arról, hová viszik, Gulbahar azt hitte, hogy a hóval borított sivatagban agyon fogják lőni. És ott mit érzett? Ott sem érzett semmit. – Abban a pillanatban lélekben már halott voltam – suttogta. És amikor közölték vele, hogy elhagyhatja a tábort? – Fekve maradtam a priccsemen, nem fordultam az őr felé.

Az átnevelés folyamán fokozatosan kivesztek belőle az emberi érzések. Beszélgetéseink meghittsége segítette őt abban, hogy ismét rájuk találjon. Lánya, aki tolmácsolt közöttünk (és akinek kulcsszerepe volt anyja kiszabadításában), meghatottan nézte, ahogy Gulbahar eljátszotta drámája minden jelenetét. Mély hangon szólt rendőrparancsnokként, vékony hangon álbírónőként. Ha nem találta a megfelelő szavakat, felpattant a kanapéról, és megmutatta, hogyan sántikált bokáján láncba verve, vagy hogyan lépdelt merev testtartással a katonai díszmenet gyakorlásakor. Katonásan menetelt a nappaliban, jól kihúzva magát, testéhez szorított, egyenes karokkal. Megállt, előírásosan arccal felénk fordult, és kacagásban tört ki. – Nem röhejes? – Nevettünk. Önmagát és történetének többi szereplőjét kigúnyolva az átnevelőtáborok teljes őrületét tárta fel.

Amikor Gulbahar elmesélte, hogy a kényszer hatása alatt milyen vallomást tett a rendőröknek, csillapíthatatlan nevetés tört rá. Sokszor a kifigurázás és a vele járó nevetés szabadította meg őt a traumától.

De az átnevelésből nem lehet ilyen egyszerűen kigyógyulni. Gulbahar a testi sérülésein túlmenően (amelyeket élete végéig magán fog viselni) lelkileg is sérült. Nem tud szabadulni attól a félelmétől, hogy még ha Kína szabadon is engedte őt a francia külügyminisztériummal folytatott kemény tárgyalásoknak köszönhetően, egy nap kopogtat majd Hszincsiangban maradt édesanyja, nővérei, fivérei és barátai ajtaján. És ha ő a nyilvánosság elé tárná, mit tett vele a Kínai Kommunista Párt, a rendőri erőszak villámcsapásként sújtana le szeretteire Hszincsiangban. Retteg, hogy hozzá hasonlóan őket is kihallgatják, börtönbe vetik, megkínozzák, deportálják. Hogy őket is „bűnözőként”, „terroristaként” fogják kezelni. Hogy ők is eltűnnek a táborokban, elveszítik emberi méltóságukat és vele boldog emlékeiket, egyáltalán az emlékeiket, és fokról fokra az életkedvüket. Ezt nem akarta. Mindent, csak ezt nem.

2020 szeptemberében egy reggel, boulogne-i lakásának fehér kanapéján ülve Gulbahar olvasni kezdte ezt a könyvet. Valamivel több mint egy év telt el a kiszabadulása óta, azóta, hogy megérkezett a Charles de Gaulle repülőtérre, és végre találkozhatott Kerimmel, Gulhumarral és Gulnigarral. Olvasás közben újból felmerült benne az egykori vágy, hogy a könyvön feltüntesse a saját nevét. Még nem mondja ki, de már gondolkodik rajta – írta nekem a lánya. Néhány nappal később Gulbahar meghozta a döntését. – Ez az én történetem, teljes mértékben vállalni akarom. Ujgurként ez a kötelességem – mondta. Azt akarta, hogy az igazi neve szerepeljen a borítón. Hatalmas kockázatot vállal ezzel. Senki nem kezdhet bele úgy e könyv olvasásába, hogy nincs ezzel tisztában!

Miközben Kína a legkevésbé sem fékezi hszincsiangi embertelen programját, továbbra is átnevelőtáborokba deportálja az ujgurokat, sterilizálja az ujgur nőket, s miközben mindmáig sem az ENSZ, sem bármely nemzetközi küldöttség nem utazhatott a helyszínre a genocídium mértékének megállapítása céljából, megszólal Gulbahar, az első ujgur fogoly, akit Franciaország kiszabadított egy hszincsiangi táborból, és valamennyi ujgur üldözött nevében beszél ebben a könyvben. Köszönet neki és lányának, Gulhumarnak!

Rozenn Morgat

Első fejezet

Párizs, 2016. augusztus 28.

Azon az estén, az augusztus végi fullasztó hőségben remek volt a hangulat. A spotlámpák fénye alatt az élénk beszélgetések, kitörő nevetések az edények csörömpölésével egybevegyülve frenetikus szimfóniát alkottak, amely háttérbe szorította a hárfák melódiáját. A rózsa- és hortenziacsokrokkal díszített asztalsorok mentén tolongtak a vendégek a többszínű cérnametéltből készült saláták, a gőzölgő tazsinok és a húsraguval töltött tésztabatyuk, a szamószák előtt.

Az ujgur lakodalmaknak az a sajátosságuk, hogy a vendégek egyfolytában esznek és táncolnak. Semmit sem szabad kihagyni. Egész éjszaka zene kíséri a beszélgetéseket. Felállnak az asztaltól, hogy egy kicsit megmozgassák a csípőjüket, aztán visszaülnek, és bekapnak egy tálka polót,{6} vagy isznak egy csésze teát. A vendégek még soha nem dicsérték ennyire a főztömet. Mindannyian nagyon elegánsak voltak, a férfiak sötét öltönyt, a nők sanzsán ruhát viseltek. Kínában a hanok azt mondják, hogy az ujgur nők a legszebbek a világon. Amikor nevettek ezen az estén, a félhomályban fogaik csak úgy csillogtak kiugró arccsontjukban, vágott szemük szépségét kiemelte a kontúrceruza. Volt azonban valaki, akinek a szépsége kiragyogott a többieké közül: Gulhumar, a menyasszony, a lányom. Fehér szatén-tüll ruhát viselt, amelynek derékrészén egy gyöngysor hangsúlyozta gyönyörű alakját. Tarkójára feltűzött dús, fekete hajkoronája látni engedte szép kerek vállait; a ruha elegáns felsőrésze rásimult a nyakkivágásra és a vállgödrökre. De sok gondunk volt ezzel a ruhával! Még most is magam előtt látom a próbafülke tükrében duzzogó arcát és csípőre tett kezét. Soha nem kedvelte a cicomát.

Gyerekkorában, amikor Hszincsiangban éltünk, fiú szeretett volna lenni. Erről ábrándozott, ez volt a fixa ideája, drámaként élte meg, hogy nem az. Mindent megpróbált úgy csinálni, mint a fiúk. Semmi nem tudta ettől eltéríteni.

A fogadás valódi siker volt. Még jóval utána is azt lehetett hallani a meghívottaktól, hogy milyen csodálatos volt Gulhumar esküvője. Hollandiában, Norvégiában, Svédországban… Mindenütt, ahol az emigráns ujgurok menedéket találtak, dicsérték a menyasszony szépségét. A sok kedves bók hallatán Kerimmel, a férjemmel majdnem megfeledkeztünk azokról, akik nem lehettek jelen a ceremónián: Hszincsiangban maradt családtagjainkról.

Hszincsiangban indul ez a történet, családomnak, a Haitivajiknak a története, és persze az enyém. Gulbaharnak hívnak. Guljában születtem, Hszincsiangban, 1966. december 24-én.

Mielőtt Franciaország befogadott bennünket, ott éltünk, ebben a korábbi eldorádóban, amelyből mára szinte semmi sem maradt. Kína évtizedek óta könyörtelenül elnyomja ott a népünket. Üldöznek, bezárnak, átnevelnek minket, ujgurokat.

De kezdjük az elején! Hszincsiang sok ezer kilométerre fekszik Franciaországtól, Közép-Ázsia keleti határvidékén. Kerim és én ebben a Franciaországnál háromszor nagyobb, hegyekben és oázisokban bővelkedő paradicsomban nőttünk fel. Ez az ékszerdoboz Kína legnyugatibb részén található, nyolc ország – Mongólia, Oroszország, Kazahsztán, Kirgizisztán, Tádzsikisztán, Afganisztán, India és Pakisztán – közvetlen szomszédságában. Hogy mi van ebben az ékszerdobozban? Déligyümölcsök, gyémánt, arany, no meg föld alatti természeti erőforrások: földgáz, urán, és főleg kőolaj. A „mi országunkról” beszélek, de ez nem igazán pontos meghatározás. A nyugat felől független köztársaságokkal határos területet Kína annektálta és tartományként kezelte a Kínai Császárság korában csakúgy, mint 1949-től kezdve a Kínai Népköztársaságban. A független Kelet-Turkesztánról álmodozó szeparatisták lázadásai nem változtattak ezen, a kommunisták lebetonozták a kavicsos országútjainkat, és felnyitották a föld gyomrát, hogy kibányásszák az ott szunnyadó kőolajat és földgázt.

Azóta mi, ujgurok vagyunk a kavics Kína cipőjében. Hszincsiang stratégiai korridor, rendkívül gazdag, Kína nem engedheti meg magának, hogy elveszítse. Túl sok pénzt fektetett már be az „új selyemutakba”,{7} ebbe a politikai-gazdasági gigaprojektbe, amely Kínát Közép-Ázsián keresztül Európával kötné össze, és amelynek a mi régiónk az egyik kulcsfontosságú tengelye. A mi régiónk nélkül nem lenne működőképes Hszi Csin-ping politikája. Hszi Csin-pingnek szüksége van Hszincsiangra. Egy békés, a kereskedelem számára kedvező feltételeket biztosító Hszincsiangra, a függetlenségről álmodó kisebbségektől, a közösségek közti feszültségektől megtisztított Hszincsiangra… Egyszóval az elnök ujgurok nélküli Hszincsiangot akar.

A tanulók az ország minden iskolájában kívülről fújják, hogy a nemzeti kisebbségek (szám szerint ötvenhat, köztük az ujgur) a kínai kultúra minden földrészre kisugárzó vonzerejének alapkövei. Személyi igazolványunk szerint a Kínai Népköztársaság állampolgárai vagyunk, de a szívünkben mindig ujgurok maradunk. Az ujgur férfiak és nők mecsetekben imádkoznak, nem buddhista templomokban. A mélyen vallásos muszlim férfiak szakállat viselnek, feleségük kendőbe burkolózik. Hszincsiangban az utcákon gyakran hallani a török nyelvek családjába tartozó ujgur nyelv hangjait, intonációját, amely teljesen más, mint a mandarin. Az alapvető ételünk nem a rizs, mint a hanoknál, hanem a naan, az a kerek, lapos kenyér, amivel Közép-Ázsiában találkozni. A közöttünk levő kulturális különbözőségek azonban soha nem voltak annyira zavaróak, mint a jelenlegi helyzetben, és a múltbeli felkelések emléke is igen nyugtalanító. Ezért menekültünk el Franciaországba 2006-ban. Nem sokkal azelőtt, hogy korábban nem tapasztalt mértékű elnyomás kezdődött Hszincsiangban.

Franciaországba érkeztünkkor nagyon kevesen hallottak még Hszincsiangról, még kevesebben az ottani etnikai és kulturális konfliktusról. Az emberek felvonták a szemöldöküket, amikor elmeséltük nekik a diszkriminációt, a bebörtönzéseket és azt, hogy lehetetlen normális jövőt tervezni nálunk. Általában közömbösen fogadták magyarázatainkat, jobb esetben udvarias kíváncsisággal. Olyasmi ez, mint Tibetben, ugye? – kérdezték gyakran. Igen, olyasmi. A nyugatiak szemében a minket sújtó elnyomásban volt valami egzotikus. Dávid és Góliát kínai változatban. Csakhogy ebben a változatban Dávid nem mindig győzte le Góliátot. Nemzedékek óta harcol ellene eredménytelenül. Őszintén szólva, nem tudom megmondani pontosan, mikor kezdődtek a problémák. Már ott voltak a sötétben megbújva, amikor felcseperedtem az északi kisvárosban. Talán mindig is léteztek?

Pedig minden egészen jól kezdődött számunkra Kerimmel. A nem is olyan távoli múltban alig érzékeltük a hszincsiangi politikai problémák szelét. Hallottunk róla valamit, de túlságosan el voltunk foglalva azzal, hogy nagy lelkesen megalapozzuk a saját életünket. Ez az 1990-es években történt. Hszincsiang vonzotta Kínából és máshonnan mindazokat, akik meg akarták csinálni a szerencséjüket. Fővárosában, Ürümcsiben csak úgy nyüzsögtek a frissen végzett mérnökök, keletről átvándorolt han családok, kazah munkások, akik e régióban akartak egy kis földhöz jutni, hogy megművelhessék. A városközpontban irodaházak és üzletközpontok bújtak ki a földből, és magasabbra nőttek a mecseteknél. A kőolajat kitermelő cégek tárt karokkal várták az ujgurokat csakúgy, mint a hanokat. A Nagy Bazárban tarka tömeg tolongott. A lefátyolozott nők békésen megfértek a farmernadrágot és kapucnis pulóvert viselők mellett. Robogókon anyák és gyermekeik lovaglóülésben kapaszkodtak nagy szakállú apákba, akik a fejükön doppát, hagyományos, ujgur hímzéssel díszített kerek fejfedőt viseltek. A folyamatos dudakoncert zajában a vízlefolyó szélén kuporgó árusok elektronikai készülékeket, műanyag játékokat és bizsukat kínálgattak, pár lépéssel arrébb, egy boltban nagy műanyag dobozokban fából készült konyhai eszközöket, hennát vagy naant árultak.

Kerimmel a kőolajipari egyetemen ismerkedtem meg. Ürümcsinek különleges varázsa van, mert nagyon különböző származású, kultúrájú, sokféle hagyományt őrző emberekkel találkozhatunk a városban. A lakosság közel felét a hanok képezik. A másik fele egy sereg kisebbségben élő etnikumból tevődik össze: ujgurok,{8} kazahok, tádzsikok, mongolok… Kerim Altajból jött, ez a város a régió északnyugati csücskén simul azoknak a magas hegyeknek a lábához, amelyeken a Kínát Kazahsztántól, Oroszországtól és Mongóliától elválasztó határok húzódnak. A városban élő rezes arcú, zord hegylakó hírében álló emberek egy kazak dialektust beszélnek, nem hagyományos ujgurt. Kezdetben nem találtam kedvesnek a magas, vállas fiú kissé nyers modorát. Én egy Gulja nevű kisvárosból jöttem, amely szintén északon van, de egy világ választott el bennünket. Altajtól Guljáig ezer kilométert kellett megtenni nagyrészt sivatagon keresztül, busszal.

Eszembe jut a guljai szomszédasszonyunk. Icipici, tömzsi nő, akinek a férje szintén icipici és tömzsi volt. Fogalmam sem volt arról, hogy mi vezette őket Guljába, csak azt tudtam, hogy han. És ez a pici nő mégis hagyományos ujgur viseletben járt. Ő is birkahússal töltött szamószákat készített, bárányból nyílt tűzön rablóhúst sütött, amelynek illata belengte az utcát. Han vagy ujgur – akkoriban ennek nem volt jelentősége. Legalábbis nálunk. Kiváló kapcsolatunk volt evvel a szomszédasszonyunkkal, olyannyira, hogy Aïdkor{9} meghívtuk a férjével ünnepi étkezésünkre. Becsben tartotta a mi kultúránkat. A magáénak érezte.

Azután a másik nagy északi városba költöztünk, Karamajba, amelynek a neve ujgurul fekete olajat jelent. Ez egy betonváros, amelyet feszített ütemben építettek fel, hogy elszállásolhassák a sok száz munkáscsaládot, akik a szomszédos kőolajmezőkre jöttek dolgozni. Karamajról azt mondták, hogy az az eldorádó.

Miután elvégeztük az egyetemet, az ottani kőolajtermelő vállalat vett fel minket mérnöki státuszba, ami nagy szerencsének számított. Karamaj Hszincsiang új városainak egyikeként csábító hely volt, mert bőven kínált munkalehetőségeket. Odaérkeztünkkor, 1988-ban, csak üres, egyenes vonalú utak sorakoztak nagy számban, nem voltak még sem üzletek, sem éttermek, sem piac. Az amerikai városok mintájára sakktáblaszerűen kialakított városban minden háztömbnél újabb és újabb építkezések folytak a légkalapácsok, daruk és kotrórakodók fülsértő zajában. Hangzavarra ébredtünk, és abban aludtunk el. A város megállás nélkül berregett, nyikorgott, morajlott. Toronyházak nőttek ki a földből néhány hét alatt, hogy befogadják a Hszincsiang négy sarkából újonnan érkező munkáscsaládokat. Miközben egyre több és több új lakó érkezett Karamajba, munkások vájták még a földet, hogy kiássák egy mesterséges folyó medrét, és dús lombú fákat ültessenek a partjára. Mi e zajos hangyaboly szívében laktunk egy kis kétszobás lakásban, amelyet a vállalatunk bocsátott rendelkezésünkre az egyik hozzájuk tartozó épületben. Több mint húsz évig laktunk itt, és ez idő alatt nem álltak le az építkezések; úgy tűnt, Karamaj egyre csak terjeszkedik a mélyben fekete arannyal teli föld felett.

Kemény élet volt Karamajban. Télen meg kellett fagyni. Januárban a hőmérséklet veszélyesen közel járt a mínusz harminc fokhoz. Metsző hideg szél süvített az utcákon. Kora tavasztól viszont fulladoztunk a melegtől. A májusi estéken a napsütéstől felhevült járdalapok csak úgy ontották magukból a forróságot. Míg a családok hűs lakásukba hazamentek vacsorázni, mi Kerim kerékpárján jártuk a várost a hőségben. Ő elöl, én pedig mögötte, a csomagtartón ülve átöleltem a derekát. Mindent ki kellett találnunk. E tekintetben az új város hasonlított a közös életünkhöz. Lábunk alatt ugyanúgy futószőnyegként tekeredett ki felhőtlen jövőnk, mint Karamaj egyik poros sugárútja. Szűk körben, a lakásunkon házasodtunk össze, csupán néhány barátunk volt jelen, és az imám, aki az esküvőt celebrálta. Hamarosan megszülettek a lányaink, és tényleg úgy tűnt, hogy fényes jövő áll előttünk.

A jövedelmünk épp csak a havi megélhetésünkre volt elegendő, de nem is volt szükségünk többre. Olyan időszak volt ez, amelyben egyszerű dolgoknak örültek az emberek. Azok a barátaink, akik szintén Ürümcsiből érkeztek, és azok, akiket a vállalatnál ismertünk meg, hasonlóképpen szerényen éltek. Mindnyájan nagyon sokat dolgoztunk. A vállalatnál teltek-múltak a hetek, és nem nagyon különböztek egymástól. Hogy megtörjük az egyhangúságot, kitaláltunk egy új hagyományt: minden új év elején sorsot húztunk. Mindnyájunk nevét felírtuk egy-egy cetlire, a papírokat egy tálkába tettük, majd a tizenkét hónapra kihúztunk egy-egy nevet, így mindenkinek jutott egy hónap, amelyre abban az évben az egész csoport számára neki kellett közös programot szerveznie. Egy éttermi vacsorát, egy szaunázást, egy házibulit… Ezek remek közös kikapcsolódást jelentettek. Karamaj fejlődött, egyre több volt a szórakozási lehetőség. Remekül éreztük magunkat együtt sütögetve rablóhúst, vagy csak mi, nők a hammam gőzében kacarászva. Ha az adott évben valamelyikünknek nem volt pénze, összeadtuk a részét. Mindannyian elhagytuk a szülőhelyünket, hogy ebbe a sivatag kellős közepén álló új városba jöjjünk dolgozni. Családjainktól távolra kerülve, közösen új családot alkottunk itt magunknak. Ali, Nilopar, Muhammad, Dilnur, Ajnur… Vajon mi lehet velük? A társaságunkból rajtunk kívül senki sem hagyta el Karamajt. Az utolsó hírek szerint némelyek még a vállalatnál dolgoznak, mások tanárként általános iskolában vagy az egyetemen. Mostanában nagyon meglazult a kapcsolat közöttünk, barátaink nyilván tartanak tőle, hogy figyelik a levelezésünket. Nagyon hiányoznak nekem. Minden Hszincsiangban maradt ujgurt szemmel tart a Nagy Testvér. Nem szeretném bajba sodorni őket a kérdéseimmel.

Azt hiszem, Kerim mindig is tudta, hogy el kell majd hagynunk Hszincsiangot. Ez a gondolat már jóval azelőtt befészkelte magát a fejébe, hogy felvettek minket a vállalathoz. Még Ürümcsiben történt, amikor friss diplomásként mind a ketten munkát kerestünk. 1988-at írtunk. Lapozgattuk az újságokban a hirdetéseket. Sok tartalmazott egy apró betűs kitételt: „Ujgurt nem veszünk fel.” Kerim ezt soha nem felejtette el. A diszkrimináció szele Karamajig elkísért bennünket. Egyre erősebben fújt, de akkoriban inkább nem vettünk róla tudomást. Kivéve Kerimet. Ő ezt nem nyelte le. Én nem voltam hajlandó ilyen furcsa részletekre időt vesztegetni, Kerim viszont szinte megszállottja lett ennek a témának.

A vállalatnál először a hungpao{10} esetében tűnt fel a megkülönböztetés. Így hívják Kínában a pénzzel bélelt, piros színű borítékot, amelyet a kínai újév alkalmából ajándékoznak a családtagoknak. Újévre hagyományosan a munkáltatók is ilyen pénzes borítékot adnak át az alkalmazottaiknak. A vállalatunknál ezt soha nem mulasztotta el a főnök. De abban az évben a han dolgozók több pénzt kaptak, mint az ujgurok. Az eset nem vert nagy hullámokat az ujgur családok körében. Végül is lehet, hogy mindez csak szóbeszéd volt. Nem sokkal később azonban az összes ujgur dolgozót áthelyezték a városközpontból a perifériára. Néhányan közülünk fölemelték a hangjukat. Én nem mertem. Becsomagoltam a holmijaimat egy kartondobozba, és egy han költözött be az irodámba a vállalat székházában. Néhány hónappal később Kerim beadott egy belső pályázatot egy vezetői posztra. Minden szükséges képesítése megvolt, és az előírtnak megfelelő ideje dolgozott a vállalatnál. Semmi sem indokolta, hogy ne őt nevezzék ki. De mégis másvalaki kapta meg az állást. És kit neveztek ki? Egy han alkalmazottat, akinek még mérnöki diplomája sem volt! Az ilyen véletlenek szaporodtak, a lányaink növekedtek. Kerim egyre feszültebb lett.

Hiába burkolóztam a kényelmes tagadásba, láttam, miként foszlanak szét a jövőre vonatkozó terveink. Kerimet felemésztették a kőolajtermelő vállalatnál megélt csalódások. 2002-ben elhagyta Hszincsiangot, és külföldön keresett munkát. Először Kazahsztánban, ahonnan egy év múltán, némileg szkeptikusan, visszajött. Aztán Norvégiában próbálkozott. Majd Franciaországban, ahol menedékjogot kért, és le is telepedett. Úgy terveztük, hogy a lányokkal követjük, amint megkapja a menedékjogot, majd állása is lesz. Az összes barátunk azt mondta, hogy őrültség mindent nulláról kezdeni. Annál is inkább, mert látszólag jól alakult itt az életünk. Ahogy múltak az évek, mindkettőnk fizetése emelkedett. A városközpontban, egy tágas lakásban laktunk, amelyet a vállalattól kaptunk Gulhumar születésekor. A lányaink ígéretes tanulmányokat folytattak ujgur iskolákban. Ráadásul soha nem utaztam még a régió határán túlra. Szorongtam a gondolattól, hogy egy végtelenül messzi, idegen világba kerüljek.

Mennyi megaláztatást, igazságtalanságot és egyenlőtlenséget kell átélni ahhoz, hogy az ember az asztalra csapjon, és felkiáltson: Ebből most már elég!? Kínában van egy mondás, amely szerint bármi bármikor megtörténhet.

Hszincsiangban az igazoltatások, a rendőrségi ellenőrzések, a kihallgatások, a megfélemlítések és a fenyegetések annyira gyakoriak, hogy az embernek szinte már fel sem tűnnek. Így él „felfüggesztve”, mondhatnánk, egyfajta „félszabadság” állapotában, amit bármikor elvehetnek tőle. Az, hogy behívják teázni a kerületi rendőrparancsnokságra, a mindennapok részévé vált. Az ember elmondja a rendőröknek a napi programját, megadja a barátai és az ismerősei nevét, beszél a munkájáról. Ezt az árat kell fizetnie viszonylagos nyugalmáért.

Az ujguroknál mindenkinek van egy testvére, unokatestvére vagy unokaöccse, akire már rászállt a rendőrség, ha éppen nem tűnt el néhány hónapra. Igen, bármi megtörténhet. Bárkivel. Minden állampolgár potenciális „másként gondolkodó”. És minden ujgur családban ott szunnyad az évszázados kulturális engedetlenség, ami már születésünktől fogva másként gondolkodóvá tesz bennünket.

Ez a konfliktus már jóval a kommunisták hatalomra kerülése előtt kezdődött. Miért is kellene akkor lázadozni néhány újabb diszkrimináció miatt?

Egy franciának nehezére esik ezt megérteni. A lányom, Gulhumar a következő példával szokta elmagyarázni: Franciaország városok, falvak, tanyák sokaságából áll, ezekben rengeteg a lakóház, üzlet és kávéház, amelyek emberekkel vannak tele. Az emberek mindenütt ott vannak. Hszincsiangban négyszáz kilométer kopár terület választja el egymástól a két északi nagyvárost, Ürümcsit és Karamajt. E két metropoliszon kívül, amelyek oázisok és kőolajmezők környékére épültek, csak magány és csend van mindenütt, amerre a szem ellát. A sivár szárazság elfojtja az emberi életet. Egyedül a hegycsúcsok sziluettje töri meg a sivatagi horizontot. A titkosszolgálatok számára mi sem volt egyszerűbb, mint megszervezni egy másként gondolkodó eltűnését, aztán eltemetni a holttestét a sivatag közepén. Ennek tudatában állandó rettegésben él sok ujgur Kínában, hiszen bármely pillanatban eltüntethetik őket a Takla-Makán sivatagban.

Ezért is tartottam magam mindig távol a politikától. Gyermekkoromban Guljában soha nem hallottam panaszkodni a szüleimet, soha nem kritizálták a kormányt. A közelben levő lepárlóüzemben dolgoztak kétkezi munkásként, mindent megtettek, hogy sovány fizetésük ellenére nyolc gyermekük ne szenvedjen semmiben hiányt. Azt hiszem, a megélhetésünk sokkal inkább aggasztotta őket, mint az ujgurokat már akkor is sújtó hátrányos megkülönböztetés. Szerény körülmények között élő család voltunk, távol laktunk a nagyvárosoktól, ahol a különböző etnikumok keverednek.

Visszahúzódó, szorgalmas lány voltam felnőtt életem kezdetén. Az ürümcsi egyetemen nem akartam hozzászólni a beszélgetéseket felélénkítő politikai kérdésekhez. Nem voltam igazán tisztában a témával, és a militáns indulatok megijesztettek. Márpedig a főváros levegőjét ezek erősen áthatották. Egy új világ tárult fel előttem, amikor Kerimmel találkoztam. A politikát ő hozta be az életembe. Órákat tudott róla beszélni. Izzott a tekintete, amikor egy beszélgetés vitává alakult. Az ország minden tájáról itt összegyűlt diákok heves vitáiból sok-sok új gondolat forrt ki. A kulturális forradalom Kínára nehezedő ólomköpenye már mindenhol repedezett. Négy évnek kellett még eltelnie ahhoz, hogy Pekingben a Tienanmen téren diákok százezrei demokratikus reformokat kezdjenek követelni a kormánytól, de a mi diákmozgalmunk már az övékhez hasonlított.

Szerelemből és talán egy kicsit kíváncsiságból is 1985 decemberében elmentem Kerimmel az ürümcsi tüntetésekre.{11} Nagyobb szociális egyenlőséget akartunk a kisebbségi etnikumok számára, a „családonként csak egy gyermek” elvének megszüntetését, és hogy a kommunista párt több autonómiát engedélyezzen a régió irányításához. A mi mozgalmunkat csírájában elfojtották, akárcsak a többit – szerencsére vérfürdő nélkül. Vezetőinket hallgatásra kényszerítette a rendőrség, mi pedig visszatértünk az egyetem padsoraiba, bár nem tudtuk elérni a céljainkat. A Kerimben lángra lobbant tűz viszont nem aludt ki.

2000-ben egy este hazatérve egyszerűen azt mondta: Felmondtam. Én kiborultam. Ő csak annyit tett hozzá: Elég volt. A lelkem mélyén tudtam, hogy igaza van.

Miközben Gulhumar az utolsó esküvői vendégeitől köszönt el, nekem újból az járt a fejemben, hogy Kerimnek mennyire igaza volt. És ez egyre inkább beigazolódott. Franciaországban visszakaptuk a szabadságunkat, míg Hszincsiangban újabb erőszakhullám zúdult az ujgurokra.

Abban a meleg augusztusi hónapban, amikor mi Párizsban Gulhumar esküvőjét ünnepeltük, Hszincsiangban új vezetőt neveztek ki a régió élére: Csen Csüan-kuo 2011-től 2016-ig Tibetet irányította. Arról volt hírhedt, hogy drasztikus megfigyelési módszereket vezetett be. Megjelenésével drámai mértéket öltött az ujgurok elnyomása. Ezreket és ezreket küldött a sivatag közepén lóhalálában felépített „iskolákba”, amelyek valójában átnevelőtáborok voltak, ahol a foglyok agymosása folyt. Sőt rosszabb is. Csak néhányan tértek onnan vissza – megtörve.

De abban a pillanatban, amikor lágy, narancsszínű fényben fürdött a táncparkett, az utolsóként távozó barátnők újra vállukra borították könnyű kendőiket, és az autók motorjai halkan duruzsoltak a szomszédos udvaron, még nem hallhattam azokról a borzalmakról, amelyeknek Hszincsiang hamarosan a színterévé válik. Ki gondolta volna, hogy pár hónappal később belekerülök e történet örvényébe? Ott, akkor nem volt más, csak Gulhumar, a gyönyörű fehér ruhája és a szívemet melengető boldogság.

Második fejezet

Párizs, 2016. november 19.

A férfi a kőolajtermelő vállalat alkalmazottjaként mutatkozott be a telefonban. – A könyvelésről – tette hozzá. Először nem értettem, mit akar. A fizetés nélküli szabadságomról beszélt, amit 2006-ban vettem ki, amikor eljöttünk Hszincsiangból Franciaországba. Nem hallottam jól, sercegett a hangja. – Haitivaji asszony! Vissza kell jönnie Karamajba, aláírni az előrehozott nyugdíjhoz szükséges papírokot – magyarázta. – Ebben az esetben felhatalmazást szeretnék adni – ellenkeztem –, Karamajban egy barátnőm intézi az adminisztrációs ügyeimet. Miért kellene visszamennem néhány papír aláírása miatt? Miért kellene ekkora utat megtennem egy ilyen csekélységért? És miért most? – A férfi ragaszkodott ahhoz, hogy hazautazzam, de nem tudta megválaszolni a kérdéseimet. Azt mondta, megkérdezi, hogy elfogadható-e a felhatalmazás, és két nap múlva visszahív.

Évek óta semmilyen hírt nem kaptam a vállalattól. Kellemetlennek találtam a férfi sürgető hangnemét, amely tíz évet visszaröpített az időben. Látom magam előtt az okkersárga épületet, és elképzelem a telefonálót: forgófoteljébe süppedve ül egy apró termetű férfi, szögletes szemüvege mögött nem sok látszik az arcából. A telefonban hallottam a tarkójára hűvös levegőt fújó légkondicionáló zúgását és egy számítógép klaviatúrájának kattogását. Nyilván egy szobában dolgozik a titkárával, az veri elszántan a billentyűket. Kicsi az iroda kettőjüknek, nem lehet jól szellőztetni, a falakat elsárgult, a sarkoknál levált tapéta borítja.

Szerettem ezt a vállalatot. A szakmámat – ha az elején idegenkedtem is tőle – egyenesen imádtam. Korábban orvos vagy ápolónő akartam lenni. A gimnázium végén beadtam a jelentkezésemet Hszincsiang összes orvosi egyetemére, de az osztályzataim nem voltak elég jók. Az ürümcsi egyetemre vettek fel olajmérnöki szakra. Kénytelen-kelletlen hozzászoktam a matematikához és a mechanikához. Ahogy az orvostanhallgatók boncolnak, úgy mi a gépek hasát nyitottuk fel, hogy tanulmányozzuk a tartalmukat. Nem voltam a legjobb diák, de azért elboldogultam. Leginkább az olajfinomítók tervezését szerettem. Az építészekhez hasonlóan nagy papírlapokra rajzoltam ceruzával a létesítményt a maga teljes komplexitásában, csövekkel, darukkal, szivattyúkkal. A tanárunk minden hónapban kitűzte a tantermünk falaira az évfolyam legjobb terveit. Az enyéim mindig köztük voltak. Erre nagyon büszke voltam.

Aztán Kerimet és engem Karamajba küldtek. Korrekt fizetést ajánlottak, ami abban az időben megfelelően ellensúlyozta a kőolajipari vállalatnál dolgozók embert próbáló munkakörülményeit. A sivatag és a daruk pokoli zaja nem igazán vonzott, de az volt a szabály, hogy az újonnan felvetteknek az első évet kötelező a helyi üzemben tölteniük. Soha nem fogom elfelejteni a hangárokban sűrű sorokban egymás mellett fekvő, tátott szájjal ásítozó csöveket. Nem felejtem a levegőben lógó gépek szüntelen táncát, ahogy acél állkapcsukkal kitépik a kemencéből az izzó csöveket, nem felejtem a hegesztés sistergését, az égett szagot, sem a varratokat, amelyeket a munkások kékes szikrák villódzása közepette hegesztenek a csövek végére.

Tartottam tőle, hogy a következő évben a város külterületén található olajkitermelő telepek egyikére küldenek, de nagy megkönnyebbülésemre a vállalat karamaji központjában kaptam állást. A termelés biztonságát ellenőrző egységet bízták rám. Megint egy olyan szakmával kellett megismerkednem, amit nem tanultam az egyetemen, de végül megszerettem. Múltak az évek, rendben mentek a dolgaim a vállalatnál, hálát éreztem irántuk. Az ujgurokat sújtó diszkrimináció ellenére Kerimmel mindketten tisztességes fizetést kaptunk, ami elég volt arra, hogy felneveljük a lányainkat és ne szenvedjük hiányt semmiben.

Aztán 2002-ben Kerim elutazott. Nélküle idegőrlő, végtelenül hosszú artistaszámmá vált az életem. Minden hét kezdetén úgy éreztem, mintha gondolkodás nélkül, leszegett fejjel egy sötét alagútba rohannék be. Egyensúlyoztam a munka, a lányok, az étkezések, a háztartási tennivalók és a világ másik végén levő Kerim között, akiért agyonaggódtam magam. Ő Párizs utcáin barangolt, arra várva, hogy véglegesítsék a menekültstátuszát. Éjjeli menedékhelyen aludt, vagy ahol éppen lehetett, amikor a befogadóközpontokban telt ház volt, ami gyakran megesett azon a télen. Azzal nyugtatgatott bennünket, hogy előbb-utóbb meg fogja kapni a papírokat, hiszen hivatalosan regisztrálták a menedékjog-kérelmét. Győzködött minket, hogy nemsokára emlékké válnak a Roissy{12} várócsarnokában vagy a metrókocsikban töltött hosszú, hideg éjszakák, hiszen a kezdeti megpróbáltatások, a kissé ijesztő viszontagságok mindig részét képezik egy ilyen nagy kalandnak.

Mindig lenyűgözött szívós kitartása, bátorsága, és ezek újból elnyerték jutalmukat: Kerim az Uber nevű cégnél önálló gépkocsivezetőként kezdett dolgozni. Ő, aki Hszincsiangban mérnök volt, aki okmányok nélküli migránsként érkezett Párizsba, akinek semmilyen kapcsolata, helyismerete nem volt, most ismeretlen utasokat fuvaroz az éjszakában. Kocsijával a fényárban úszó Champs-Élysées sugárúton halad, amelyet ámulva fedezett fel mindjárt érkezése után. Már a Concorde tér kockakövein zötykölődik, majd óvatosan behajt a Les Halles melletti nedves utcácskákba. Biztos vagyok benne, hogy a bepárásodott szélvédője mögött kezdeti küszködésére gondol.

Múltak a hónapok. Eljött Franciaországba érkezésének évfordulója. Annak ellenére, hogy akkor még bizonytalan volt menedékjogi kérelmének kimenetele, a lelkesedése diadalmaskodott. A telefonban keveset beszélt nehéz életkörülményeiről. Inkább arról mesélt nekünk, mit látott már ebben a távoli csodálatos országban, amely bennünket is be fog fogadni. Leírta az Eiffel-tornyot (amely szerintem egy nagy rakás ócskavas, engem egy kicsit a hszincsiangi kőolaj-finomítók fölött hajlongó kétágú darukra emlékeztet), a Luxembourg-kert árnyas sétányainak nyugalmát, a Szajna-parti modern lakások panorámaablakait, amelyeken visszatükröződnek a tavaszi nap sugarai. Idővel megtalálta a helyét. Néhány ujgur család gyakran meghívta, igazán kedvesek voltak hozzá. Tanult franciául.

Karamajban a lányok úgy követték apjuk kalandjait, mintha ő is azoknak az amerikai sorozatoknak az egyik hőse lenne, amelyeket engedélyemmel nézhettek az iskola után. Nem is fogták fel, milyen kemény megpróbáltatásokon kellett keresztülmennie. Engem viszont félelemmel töltött el az a nap, amikor majd elindulunk hozzá. Amikor végül 2006-ban elhagytuk Hszincsiangot, nem volt szívem felmondani a vállalatnál. Túl fájdalmas lett volna végleg becsukni az ajtót. Kerimmel ellentétben engem nem bántott meg a vállalat. Még nem. Meghosszabbítható fizetés nélküli szabadságot kértem, s így fenntartottam mérnöki, vezetői állásomat a cégnél. Végül is lehet, hogy egyszer visszajövünk. Május 27-én Gulhumarral és Gulnigarral leszálltunk a Roissy Charles de Gaulle repülőtéren.

A lányok megkapták a menekültstátuszt, mint az apjuk. Kerim azzal, hogy megkapta a politikai menedékjogot, elvágta a visszavezető utat. De facto elveszítette a kínai állampolgárságát. Én képtelen voltam lemondani a személyazonossági igazolványról. Hogy mondhatnék végleges búcsút a gyökereimnek, azoknak, akiket otthagytunk: a szüleinknek, testvéreinknek, az ő gyerekeiknek? Hogy szegény, nagyon idős anyám a hegyek tövében levő házában magára hagyva készüljön a halálra? Ha elveszítem a kínai állampolgárságot, őt is elveszítem. Erre nem bírtam rászánni magamat. Így hát egy tízévenként megújítható tartózkodási engedélyt kértem a francia hatóságoktól.

Kérdések tolulnak fel bennem, miközben a csöndes nappaliban szemlélődöm. Miért akarja ez az ember, hogy Karamajba utazzak? Ez csak ürügy, hogy kihallgathassanak a rendőrségen? Tudomásom szerint Franciaországban egyetlen ujgurral sem történt ilyesmi. A boulogne-i lakásban a kora délután nyugalmát semmi nem zavarja. Rajtam kívül csak Kerim van otthon. A fehér kanapén kényelmesen elterpeszkedve az okostelefonján a híreket nézegeti. Nemsokára indul dolgozni. Szombaton késő éjszakáig folyamatosan kapja majd a hívásokat. A téli nap sugara a konyha kövezetére téved. A csendet a mosógép távolabbról hallatszó morajlása szakítja meg. Amikor beköltöztünk ide, teljesen üres volt a lakás, mindössze egy lábos árválkodott az indukciós tűzhelyen, amely a nappali közepén állt. Ma már jókat nevetünk ezen. Néha még ugratjuk is Kerimet, hogy milyen jól elvolt a lábosával. Lehet, hogy mégsem kellene több hétre elutaznom, és Kerimet a lányokkal magukra hagyni?

A vállalat alkalmazottja két nappal később újra telefonált: – Ebben az esetben nem lehet meghatalmazást adni. Haitivaji asszony, személyesen kell Karamajba jönnie. – Nem volt erőm visszautasítani, végül is csak néhány iratról van szó. – Rendben van, odautazom a lehető leghamarabb – válaszoltam.

Amikor letettem a telefont, megborzongtam. Félek ettől a hszincsiangi úttól. Kerim hiába próbál két napja nyugtatgatni, rossz az előérzetem. Karamajban november vége felé már kegyetlen tél van. A sugárutakra betörő jeges szélrohamokban mintha a lakóházak és az üzletek is szorosabban simulnának egymáshoz. Olykor egy-egy szorosan a fal mellett előrehaladni igyekvő, jó melegen beburkolózott alak dacol az elemekkel, de általában egy lélek sincs odakint. De nem csak a hideg miatt aggódtam. Aki a Google-ba begépeli a Hszincsiang nevet, azonnal láthatja, hogy egészen radikális biztonsági intézkedéseket hoztak az országban. Minden ártatlan ember tudatában van annak, hogy ha kiteszi a lábát az utcára, bármikor bármiért letartóztathatják. Ez nem teljesen új jelenség, de a 2009-es ürümcsi zavargások után erősen fokozódott.

2009. július 5., 6., 7. és 8. fekete napokként íródtak be Hszincsiang történetébe: ekkor borult fel az a törékeny egyensúly, amelynek köszönhetően az ujgurok még hihettek abban, hogy boldog jövő vár rájuk az országban. E napokon példátlan erőszak csapott le Ürümcsiben a Hszincsiangi Egyetem környékére. Csuklyát viselő ujgurok tucatjai botokkal és késekkel a kezükben feldúlták a városrészt, összekaszabolva, eltaposva, leütve mindenkit, aki csak az útjukba akadt, ujgurokat, hanokat egyaránt. Fontos hangsúlyozni: ujgurok is áldozatul estek a szélsőségesek ámokfutásának.{13} Később a kommunista párt az egész etnikumot összemosta a borzalmas öldökléssel. A koncentrációs politikát (az átnevelőtáborok létesítését) az ujgur családok otthonaiban szunnyadó radikális iszlámmal és szeparatizmussal indokolták.

A rettenetes képek, amelyeket akkor nem láttunk, elmondhatatlanul borzalmas merényletekről tanúskodnak. Kitört ablakú buszroncsok között üvöltve rohannak vérző arcú asszonyok gyermekükkel a karjukban – halottak vagy ájultak, ki tudja? Mások egy-egy üzlet betört kirakata előtt vagy mozdulatlanul fekvő testek mellett térdelnek, vállukat rázza zokogás.

Másnap a hanok vágtak vissza. Összesen százkilencvenen vesztették életüket. Azóta a régiónk – ahol addig titokban szedett áldozatokat az erőszak – káoszba süllyedt.

Abban az évben egyedül utaztam Altajba nyaralni. Ürümcsitől nyolcszáz kilométerre békés napokat töltöttem férjem családjánál. Kerimre és a lányokra gondoltam, akik menekültstátuszuk miatt nem jöhettek velem Párizsból Hszincsiangba. Kint fekete felhők fedték a hegytetőket.

A támadásokról érkező hírek csepegtetve értek el hozzánk. Egyes szomszédok azt mondták, hogy nagyon sok embert tartóztattak le.{14} Másoktól azt hallottuk, a zavargások óta Ürümcsit elsötétítik, hogy a rendőrök megtisztíthassák a várost. Azokat is bebörtönözték vagy kivégezték, akik szerencsétlenségükre véletlenül az események színhelyén voltak. Ugyanakkor lekapcsolták az internetet. A televízióban egy szó sem hangzott el a történtekről. A gasztronómiai műsorokat és a hszincsiangi kőolajmezőket dicsőítő riportokat ismétlik újra és újra. Az otthonokba beköltözött a félelem. Az ürümcsi zavargások után sok ujgur menekült Európába és az Egyesült Államokba.

2012-ben megértettem, hogy az ország sokáig magán fogja viselni a zavargások stigmáját. Ezt a nyári szünidőben újból megtapasztaltam. Szokás szerint hazautaztunk Hszincsiangba, hogy találkozzunk a családdal, a barátokkal. Ezúttal már a repülőtéren éreztük, hogy nyomasztó a légkör. Elmentünk Guljába az anyámhoz, majd Altajba Kerim családjához, aztán Karamajba, az ott maradt barátainkhoz. A távolságok hatalmasak, a sivatagban hosszú kilométereken át általában egy árva lélek sincs rajtunk kívül az úton.

Abban az évben nem tudtunk a tájban gyönyörködni. Ötven kilométerenként sorompó állta az utunkat. Öt-hat rendőrből álló osztagok szólítottak fel minket, hogy szálljunk ki a kocsiból, mutassuk be az iratainkat, miközben alaposan átvizsgálták a csomagtartót, az ajtókat, a kesztyűtartót… Ellenőrző pontok mindig is léteztek Hszincsiangban, de nem ilyen nagy számban.

Karamaj ostromállapotban levő városhoz hasonlított. A forgalmas sugárutakon a rendőrök csapatostul sétáltak a nagyszámú járókelő között. Az egyenruhások mellett aránylag könnyű volt felismerni a civil ruhába öltözötteket is, akik a kereszteződéseknél kisebb csoportot alkottak. Hszincsiangban egyébként soha nem lehet tudni, ki rendőr, és ki nem. Beleolvadnak a tömegbe. Abban az évben láttam, hogy az utcán megállítanak kendőt viselő nőket és szakállas férfiakat, és felszólítják őket, hogy adják át a papírjaikat és a telefonjukat. Azelőtt, ha a rendőrség gyanúsított valakit, meghívták egy teára a kapitányságra. Hányszor ment el Kerim hazulról, miután sms-t kapott a rendőrségtől! Reszkettem a félelemtől, hogy soha többé nem látom viszont. De ezúttal már erre sem veszik maguknak a fáradságot, a nyílt utcán igazoltatják az embereket.

Nem és nem, nem akarok visszamenni Kínába! De Kerimnek mégiscsak igaza van. Nincs ok aggodalomra, néhány hét az egész. – Biztos kikérdeznek majd a kapitányságon, de nem kell pánikba esned, nincs ebben semmi különös – mondta, és én meg is nyugodtam. Én már Franciaországban élek, és ezt tudják a karamaji rendőrök. Nem tarthatnak ott. Elhallgattatom a fejemben suttogó hangokat. Nem foglalkozom a rossz előérzetemmel (amely fokozódik). A lehető leggyorsabban túl akarok lenni az egészen. A nappaliban felkapom a dohányzóasztalról az iPademet, és megnézem a Hszincsiangba induló repülőjáratokat. 2016. november 21-én megveszem a jegyemet Karamajba. November 25-én indulok, december 11-én jövök vissza. Az indulás napján, amíg Kerim kivette a csomagjaimat a kocsiból, megöleltem a lányaimat. A családunkban nem szokás az érzések látványos kimutatása. Ritkán sírunk, kivéve az esküvőket.

Mindössze két hetet leszek távol, mégis elérzékenyültünk. Hogy enyhítsem a feszültséget – és mert komolyan is ezt gondoltam –, azt mondtam:

– Remélem, nem esik semmi bajom!

Kerim bosszúsan tiltakozott:

– Ugyan már, miket beszélsz?

Gulnigar rám mosolygott. Gulhumar ideges lett, azt mondta, reméli, hogy ez nem hoz ránk szerencsétlenséget. Hát, hozott…

{1} A hszincsiangi átnevelőtáborokról van szó.

{2} Részlet Sohrat Zakir, Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület elnökének, a Kínai Kommunista Párt hszincsiangi szervezete helyettes főtitkárának nyilatkozatából. Hszinhua hírügynökség, 2018. október 16.

{3} Sohrat Zakir, Hszincsiang-Ujgur Autonóm Terület elnöke a Kínai Államtanács tájékoztatási irodája által Hszincsiangról szervezett pekingi sajtókonferencián, 2019. december 9.

{4} 1933-ban és 1944-ben Kelet-Turkesztán néven rövid életű ujgur köztársaságok alakultak ezen a területen.

{5} A hanok alkotják Kína lakosságának 92%-át, a han kínaiakat általában egyszerűen kínaiaknak nevezik. E könyvben az ujgur etnikumhoz tartozó, kínai állampolgárságú szerző mindig a „han” szót használja, amikor a többségi han etnikumhoz tartozó kínaiakról esik szó. (A ford.)

{6} Tipikus ujgur étel: olajban sült bárányhús, amelyhez rizst, répát és hagymát tesznek.

{7} Hszi Csin-ping 2013-ban hirdette meg az „új selyemutak” elnevezésű programot, amely autópályák, vasutak, kikötők építését irányozta elő Kína és a hagyományos ázsiai, európai és afrikai piacai között.

{8} Az ujgurok a többséget alkották a hanok megérkezésekor az 1950-es években, mai számukat 11,5 millióra becsülik. (Ez a szám nem a fővárosra, hanem egész Hszincsiangra vonatkozik. Ezzel az ujgurok a tartomány teljes népességének 45%-át teszik ki.)

{9} Aïd: arab szó, jelentése: ünnep. Az iszlám két szent ünnepe: Aïd el-Fitr: a ramadán (a 30 napos böjt) végének az ünneplése; Aïd el-Kebir: az áldozat (a bárány) ünnepe.

{10} Kínában az esküvők, születésnapok és az újév alkalmából pénzes borítékot, hungpaót adnak a családban a hozzátartozóknak, a munkahelyeken az alkalmazottnak.

{11} 1985 végén diákegyesületek által vezetett békés tüntetésekre került sor Hszincsiang több városában, így a fővárosban, Ürümcsiben is. A diákok tiltakoztak a lop-nóri nukleáris kísérletek, a demográfiai kolonizáció és az etnikai diszkrimináció ellen, továbbá nagyobb politikai autonómiát követeltek a régió számára.

{12} A francia fővárost kiszolgáló Charles de Gaulle repülőtér a Párizstól 23 kilométerre fekvő Roissy-en-France község területén található, ezért gyakran csupán Roissynak nevezik. (A ford.)

{13} Két ujgur munkás Kuangtung tartományban bekövetkezett halála miatt 2009. július 5-én tüntetés kezdődött Ürümcsiben, amely a rendőri erők és a tüntetők közötti erőszakos összecsapásokká fajult. Ezt követte a botokkal és késekkel felfegyverzett civilek által végrehajtott támadás, amelynek mérlege 197 halott és 1684 sebesült volt, de nem tudták megállapítani, hogy hány áldozat tartozott a han, és hány az ujgur közösséghez. A kínai kormány az emigráns ujgurokat képviselő Ujgur Világkongresszust és annak elnökét, Rebija Kadirt vádolta a támadás előkészítésével.

{14} A hatóságok közlése szerint 2009. július 6-áról 7-ére virradó éjszaka 1434 személyt tartóztattak le.