Bővített, javított kiadás

Hatodik kiadás

Copyright © Borsa Brown, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit, Bosznai Gábor

Korrektor: Török Tünde, Bosznai Gábor

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-31-1

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

Sapho 1–2., 2020

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021

Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Az Arab-sorozat 1–7., 2015–2022

Párban Nápolyban, 2022

Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022

Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

A matador (Spanyol tűz 1.), 2024

„Minden most kezdődik el…”

– Kovács Ákos

ELŐHANG

Suzanne

Miért van az, hogy az ember a legboldogabb pillanataiban is retteg attól, hogy elárulják? Hogy mindig jelen van az életünkben a gonosz?

Erre sosem fogom megtalálni a választ, pedig lehet, hogy nem is kellene olyan nagyon keresgélnem. Mert mi van, ha a boldogságunk egy a gonoszsággal, és mi van, ha a gonosz maga bújt a szerelem álarca mögé? Mi, Massimóval két ellentétes pólus vagyunk, akik nap mint nap legyőzzük a taszítás erejét, és egymásba fonódva pörgünk a tengelyünk körül. Veszélyes és felemelő játszma, amelyben a játékosok nagy téteket raknak le. Én az egész büszkeségemben fogadtam, ő pedig tartja a tétet… amit most egyszerre növelünk mindketten… Úgy teszünk fel mindent, hogy az egyik kezünkkel egymásba kapaszkodunk, a másikkal pedig igyekszünk távol tartani magunktól a szeretett embert.

De én már nem ezt akarom! Én mind a két kezemmel akarom szorítani őt, és csak remélni tudom, hogy ő ugyanolyan hévvel és őszinteséggel szeret engem, ahogyan én őt. Ne a gyermeke anyját lássa bennem, hanem ugyanazt a Suzannét, aki voltam… és vagyok.

1. FEJEZET

Kételyek

Massimo

– Beengedsz? – meredek Adalberto szemébe, aki úgy hunyorog, mint egy vakondok.

– Te mit keresel itt?

– Engedj már be! – Arrébb lököm őt, és a házba belépve látom, hogy minden koromsötét, bizonyára már aludtak.

Egyszerűen beszélnem kell valakivel, mert felrobbanok. Apámmal nincs értelme, ilyen helyzetekben mindig Cesare volt az, akivel összeültem, de már őt is elveszítettem. Megfordulok, Adalberto az alsónadrágját igazgatja, majd felkapcsolja a kislámpát, és mutatja, hogy üljünk le. A házvezetőnőjük most jön elő, nyilván már ő is lefeküdt, és kellett egy kis idő, míg magára kap valamit. A bátyám int neki, ezért vissza is vonul.

– Történt valami?

– Suzanne terhes.

– Mi az, hogy terhes?

Mélyen a szemébe nézek, miközben a kezeimet széttárom.

– Nem tudod, mit jelent ez a szó? Terhes. Állapotos. Várandós. Gyereket vár…

– Jól van, persze hogy értem! – vág közbe agresszívan, bizonyára amiatt is neheztel rám, hogy felkeltettem. Beljebb sétál, ezzel távolabb kerülünk a lépcsőtől, így jobban tudunk beszélgetni. Nagyot sóhajt, látom a fején, hogy szívesen elküldene a francba. – Akkor csak hogy tisztázzuk. Ez most probléma?

A legszívesebben képen törölném a stílusáért, de nincs hozzá jogom. Már csak azért sincs, mert ezt a kérdést én is feltehetném saját magamnak. Fura ez az egész. Az első másodpercben csak a jó hírt hallod, boldog vagy, a legszívesebben üvöltenél a mámorító boldogságtól. Aztán becsatlakozik mellé a kétely, és egy idő után az öröm úgy hagyja faképnél a kétkedést, hogy mire észbe kapsz, már csak ő ül melletted.

– Nagyon csúnyán összeszólalkoztunk pár órája. Ő, apa meg én.

– Mi köze ennek apához?

Na ez az! Végre másnak is megfordul a fejében, hogy a magánélet az magánélet, és a család az nem mindig a szervezet.

– Vele voltam egy megbeszélésen, aztán amikor elmentünk hozzám, Suzannét úgy találtuk otthon, hogy az irataim között matatott. Elég félreérthetetlen szituáció volt. Persze ő azzal védekezett, hogy a laptopja miatt van ott, de bűzlött az egész. Biztos vagyok benne, hogy nyomoz utánam. Aztán meg majd megint elhagy, ahogy a múltkor… Éppen ezért ezt megelőzvén közöltem vele, hogy le is út, fel is út. Mehet haza a kis Angliájába, mert nekem nagyon elegem van belőle. Ott majd szaglászhat kedvére! Na és persze apa miért is bírta volna ki, hogy ne dumáljon bele a dolgokba? Vele is jól összerúgtam a port, mert egyfolytában osztotta az észt.

– Ez most hogy függ össze a terhességgel?

– Úgy, hogy miután közöltem vele, hogy vége, ő közölte velem, hogy gyereket vár.

Adalberto elneveti magát, és megcsóválja a fejét, majd az egyik lábát maga alá húzza, kezdi élvezni a műsort.

– Te meg erre igazi férfiként viselkedtél, mert elrohantál otthonról. – Az arcomat a kezembe temetem, tényleg nevetséges, de nem tudtam egy fedél alatt maradni vele. Magam sem tudom, miért. Túl nagy bennem az öröm, a félelem, a bizalmatlanság. – Mondjuk, nem is csinálsz mást, csak apától hozzám, tőlem meg apához rohangálsz Suzanne miatt.

– Te most számon kérsz?

– Na, figyelj ide, Massimo. Valahányszor az esti órákban hívsz vagy kopogsz az ajtómon, a szívem kihagy egy ütemet, mert azt képzelem, a Saphók csináltak valamit. Erre mindig kiderül, hogy a feleségeddel van a hiszti. A vicc az egészben meg az, hogy már én se tudom, dühítsen-e a dolog, vagy könnyebbüljek meg ilyenkor. A múltkori összeülésünk óta azt várom, hogy Umberto csinál valamit, te meg idejössz holtra vált arccal, aztán kiderül, hogy Suzanne terhes.

Tudom, ha nem lenne a két család közötti feszültség, akkor sokkal nagyobb figyelmet szentelne nekem a bátyám, így azonban el kell ismernem: igaza van.

– Apa azt mondja, szerinte nem terhes, csak blöffölt, hogy ne szakítsak vele.

Megtámasztja az állát a kezével, valószínűleg ez eddig neki eszébe sem jutott. Az első pillanatban nekem sem. Azután meg… Na, azóta eszembe jutottak már cifrább dolgok is.

– Ez gyorsan kiderülhet.

– Csak nem elég gyorsan, mert minden perc kínszenvedés.

Előredől, újra a képembe vigyorog, de most egészen másképp, mint az előbb.

– Na és áruld el, Massimo! Mi lenne, ha kiderülne, hogy nem állapotos?

Nem mondom ki, de abban biztos vagyok, hogy felképelném. Nem is tudom, miért. Egy szerelmes ember mindenre képes azért, hogy ne veszítse el a másikat, és ebbe a hazugság is igencsak belefér. Talán még egy ilyen is. Végül is… Én is megtettem dolgokat, amiket ez a számomra nem túl magasztos érzés váltott ki belőlem. De nem… Nem is ezért képelném fel, hanem azért, amit elvenne tőlem. Nem az adott hazugság bántana, hanem az, hogy visszaveszi. Mert kár tagadnom, az elmúlt órákban igenis boldoggá tett az apaság gondolata.

– Érzem, hogy igaz – nyögöm ki. – De ne felejtsük el, hogy Suzanne csak pár hete jött vissza hozzám…

Képtelen vagyok befejezni a mondatot. Adalberto meglepődik, csodálkozó arcot vágva egyértelműsít.

– Úgy érted, nem vagy benne biztos, hogy a tied a gyerek?

Erre még gondolni is rossz, de hallani maga a pokol. Én nem is lennék képes ezt kimondani. Amikor apám is ezt vetette fel, képtelenségnek tűnt. Talán csak azért tartok ettől, mert ha tényleg így lenne, akkor végleg elveszíteném Suzannét. Ezt nem tudnám megbocsátani.

Mivel nem felelek, újra ő beszél.

– Na látod. Ez is gyorsan kiderülhet. Egy orvosi vizsgálat, és megtudod, hány hetes terhes. Vagy hogy egyáltalán terhes-e. – Csak mereven bólogatok, ő meg a kis- és a hüvelykujját feltartva mondja: – Hívj dokit. Vidd orvoshoz. – Apám is ugyanezt szajkózta, tőle mégis képtelen voltam elfogadni. – Hívd fel dr. Brunit. Ő holnap megvizsgálja, és minden kiderül.

– Késő van, ma már nem hívhatom.

– Eléggé le van neked kötelezve ahhoz, hogy ne haragudjon meg egy késői hívásért. Pláne apánknak.

Igazság szerint én is dr. Brunira gondoltam. Apámmal régen nagyon jóban volt, de aztán elment Rómába. Amikor visszajött, segítettünk neki itt is a magánpraxist felépíteni, és bár nőgyógyászokban nem volt hiány a klinikán, beraktuk őt az általam támogatott osztályra. Sosem voltam vele bizalmas viszonyban, de apámmal való kapcsolata jelzi, hogy tényleg ő a megfelelő ember. Még akkor is, ha nagy valószínűséggel a telefonálásom után azonnal értesíti apámat.

Míg én ezen agyalok, a fivérem nekem szegezi a kérdést.

– Akarod ezt a gyereket?

– Hogy kérdezhetsz ilyet? Szerinted? Éppen attól félek, hogy mi lesz, ha kiderül, hogy nincs is semmilyen gyerek, vagy nincs hozzá közöm.

– Massimo… Tedd a szívedre a kezed! Szerinted megtörténhet bármelyik is? Hazudná ezt neked? És engedné az ég, hogy más férfitól essen teherbe?

Nem.

Ez a szerelem akkora, hogy nem történhet meg egyik sem. Megrázom a fejemet, hangot képtelen vagyok kisajtolni, mert elszorul a torkom. Ha valóban kiderülne holnap, akkor szembenézhetnék azzal, hogy hamarosan családom lesz. Egy igazi. A családot már nem a testvéreim, apám, anyám és a körülöttem élők jelentenék, hanem a saját vérem, amit én nemzettem.

– Tudod, mióta vagy ilyen ingatag? – Ránézek kérdőn, ő meg is adja a választ. – Amióta eltávolodtál Cesarétól. Ki kéne vele békülnöd. Azért akkora tragédia nem történt.

Hátravágódom a kanapén, a kezemmel intek, hogy hallgasson el, nem akarom ezt.

– A felét sem tudod annak, ami történt.

– Dehogynem. Nem állt melletted a nehéz időkben. Ez nagy hiba, de mi van, ha ez csak azért volt így, mert neked akart jót? Végül is mindnyájan azt tanácsoltuk, hogy vess véget ennek a kapcsolatnak. És ne aggódj, apánk részletesen beszámolt a legújabb akciódról is, nevezetesen, hogy ki akarod őt semmizni a római étteremből.

– Szarok az étteremre! Nem akarok vele kapcsolatot, ennyi az oka. – Mosolyogva bólogat, jól tudja, hogy Cesare nekem a mai napig érzékeny téma. De egyvalamit nem tud sem ő, sem az apám. – Az a barátság sosem hozható már helyre.

– Ugyan már. Cesare olyan nekünk, mint a testvérünk. Főleg neked. Az ember csak megbocsát a testvérének!

Megemelem a fejemet, a szemébe nézek, kifejezetten kíváncsi vagyok a pofára, amit vágni fog, ha kitálalok.

– Testvérek? Na és mondd csak, Adalberto, te megbocsátanál nekem, az öcsédnek, ha azt mondanám, hogy lefeküdtem Juliával, a feleségeddel?

A szája összeszorul, nagy lendülettel dől előre, de mielőtt felpattanna és képen törölne, leesik neki a dolog.

– Ugye most nem Francescáról beszélsz? – Bólintok, ritkán látom őt ennyire letaglózva. – Te lefeküdtél Francescával?

Erre már nem is tudok másként reagálni, csak úgy, hogy a homlokomat dörzsölöm. Még ennyi idő múlva is képtelenség kimondani. Miért tettem? Volt idő, hogy Suzannét és Cesarét hibáztattam a tetteimért, de már rájöttem, a saját hibáimért senki sem okolható, mert mindig van választás. Bevallom, így utólag már látom, én sokkal nagyobb bűnöket követtem el a barátságunkkal szemben, mint Cesare.

– Még mindig úgy gondolod, hogy a testvérek mindent megbocsátanak? Te képes lennél rá?

– Szétverném a pofádat! – mondja halálosan komolyan, amire kitör belőlem a röhögés, mert Adalberto pont nem a hevességéről híres.

– Na látod. Ő is azt akarta, csak még az sem sikerült neki, mert erősebb voltam. Pedig megérdemeltem volna…

Kár tagadnom, letaglóztam a bátyámat. Bár nem is igazán ez a zavaró, hanem a csalódás, amit a szemében látok.

– Mindig is ez volt a te hibád. Minden nőt megdugsz!

– Ez nem igaz, te is jól tudod…

– Persze… Már a Saphóknál is! Ott kezdted! Te kis hülye! Ki az a barom, aki az ellensége családjának lányait kefélgeti?

Régen volt… nagyon régen… És azért nem kefélgetésnek nevezném, annál többről volt szó. Pontosan erre célzott a múltkor Umberto, mert az a valaki, akinek más kategóriába kellene tartoznia, a húga, Agnese. Egyébként egyáltalán nem volt titok, hogy abban az időben kicsit sem érdekelt ez a családok közti viszálykodás. Jól emlékszem arra a napra, amikor apám megtudta. Valaki jelentette neki, hogy Palermo utcáin andalgunk, és a kapcsolatunk már hónapok óta tart. Akkor este magához hívatott, és nagyjából úgy beszélt, ahogy most Adalberto. Ez volt az első, amit mondott: „Te hülye vagy?” Úgy hülyézett le, ahogy most a bátyám. Csípőből. Akkor nem érdekelt, de most dühít.

– Hogy jön ez most ide?

– Na vajon hogy? Akkor is egy nő miatt volt a cirkusz!

– Hagyjál már, hol van az már! Most a feleségemről van szó, nem egy rég elmúlt szerelemről!

– Szerintem meg Francescáról…

– Ne szórakozz már! Francescát már végképp nem értem, hogy jön ide. Elmondtam, ami történt és kész. Így már talán te is belátod, hogy miért romlott meg menthetetlenül Cesaréval a viszonyom. Helyrehozhatatlan. Ennyi. Agnese meg a múlt, a többivel együtt. Én azért vagyok itt, mert a „most” érdekel.

Felkapcsolódik a lámpa, Julia mérges tekintettel méregeti Adalbertót, aztán meg engem.

– Megafont ne hozzak esetleg nektek? Hátha még nem hallja az egész ház. Mit üvöltöztök itt? Ha felkelnek a gyerekek, mindkettőtök tovább virraszthat majd mellettük, mert onnantól lesz csak dajdaj. – Rám néz, összébb húzva a köntösét, úgy kérdez. – Mi van már megint?

Mielőtt bármit is mondanék, Adalberto válaszol.

– Suzanne terhes. Massimo azért jött, hogy ezt elújságolja!

Na ja. Olyasmi.

Julia elmosolyodik, valódi öröm látszik az arcán.

– Na végre! Akkor most már minden rendbe fog jönni.

Milyen érdekes a világ. Az, hogy egy családba gyerek születik, ezernyi érzést, dolgot rejthet magában. Persze az elsődleges az öröm, vagy éppen annak ellenkezője. Aztán ott vannak a bizonytalanságok, mert ismerjük el, a szülővé válás igenis nehéz feladat. A körülöttünk élők boldogan ujjonganak, amihez próbálunk asszisztálni, de közben azért megbeszéljük magunkkal a nehézségeket. Azt hiszem, csak nagyon kevés embernek vannak olyan gondolatai, mint nekem: valóban lesz gyerek? Na és az enyém?

– Rendbe… – nyögöm. – De egy darabig itt aludnék, ha nem gond.

Azonnal elkomolyodik, látom, Adalberto a szája elé kapja a kezét, előre fél Julia reakciójától. Másodpercek telnek el, de a nő nem úgy reagál, ahogy várjuk.

– Persze… aludj… Tudod, hogy itt otthon vagy. De két éjszakát kapsz, nem többet! Nézd, Massimo, én nem tudom, mi a baj már megint, de azt biztosan tudom, hogy bármi legyen is a problémátok, azt nem Adalbertóval kell megbeszélned, hanem Suzannéval. Úgyhogy aludd ki magad, gondold át a dolgokat, aztán legkésőbb holnapután menj haza, kapd magad össze, és legyél férfi!

Hátat fordít, és felviharzik a lépcsőn, Adalberto meg vihogva mondja.

– Akkor szerintem most van itt az ideje, hogy felhívd az orvost, és egyeztess vele egy időpontot.

Suzanne

A nap átragyog a függönyön, a spaletták nincsenek bezárva. Massimo nem okozott csalódást… Vagy igen? Magam sem tudom. Úgy sejtettem, valahol mélyen létezik egy érzelmes énje is, de erre tegnap rácáfolt: az imáját követően távozott a házból, szinte közvetlenül Gilberto után. Abban sem vagyok biztos, hogy nem egymással ülnek össze és vitatják meg a hirtelen előállt helyzetet. Hát igen. Ebben a pillanatban nem is tudom másnak nevezni ezt az ügyet, csak „helyzet”-nek. Valahogy az egész olyan idegen, és nem utolsósorban rémisztő is. Mindössze tíz napja késik a menstruációm, mégis biztos vagyok a terhességemben. Feszül a mellem, át tudnám aludni az egész napot, reggelente rosszul érzem magam, és folyton bőghetnékem támad. Bárhol nézek utána a jeleknek, ezeket bizony a másállapot csalhatatlan tüneteinek minősítik. Igazság szerint nincsenek is kétségeim. Terhességi tesztet eddig nem vettem – egy kicsit én is tartok az eredménytől. És fogalmam sincs, melyiktől félek jobban. Ha pozitív, az azt jelenti, hogy Massimo és én örökre össze leszünk kötve. Ő az apja lesz ugyanannak a gyermeknek, akinek én az anyja. Eltéphetetlen kötelék. Ha azonban az derül ki, hogy nem vagyok terhes, az csúnya ribilliót von maga után. Az isten sem mossa le rólam, hogy hazudtam. Mindezeket figyelembe véve bármiben le merem fogadni, hogy a szívem alatt egy kis Borelli fejlődik.

Felülök az ágyban, és mintegy megerősítésképpen iszonyú émelygés tör rám. Mintha föntről küldené a Mindenható, hogy ne legyen szemernyi kétségem se.

Elveszem a szekrényről a vizet, iszom belőle pár kortyot, majd visszazuhanok az ágyba. Kiveszem a fejem alól a párnát, és csak bámulom a plafont. Minden olyan idegennek tűnik – ugyanakkor az enyémnek. Két lehetőség áll előttem.

Vagy itt maradok örökre, és vele élem le az életemet, vagy úgy ki leszek innen hajítva, hogy a lábam sem éri a földet.

A gondolattól még inkább összeugrik a gyomrom, a feszültséget az egész testem átveszi. Minden száguldozni kezd az agyamban: a megismerkedésünk, az első pofon, az ölelések, Massimo tekintete és az a bizonyos „menj a francba” nézése, ami olyan fölényes, hogy a végletekig képes felbőszíteni vele. Aztán ott van a mélybarna szeme és a borostás álla, amelyek vad keretbe foglalják az arcát… Minden külső jegye magához bilincsel, minden kedves gesztusa egy kapocs, és minden durva mozzanata maga a szakadék.

A kezemmel ösztönösen a hasamhoz nyúlok.

Ez a férfi lesz a gyermekem apja.

Fogalmam sincs, mi következik ezek után, de egyvalamiben biztos vagyok, mert az már előző este kiderült: senki sem lesz olyan velem, mint előtte. Gilberto egyfajta békejobbot nyújtott nekem, azonban magam sem tudom, hogy ez őszinte volt-e a részéről, vagy csak a megdöbbenésének volt köszönhető. Az ismeretségünk alatt most először tűnt egyenesnek. A tekintetében valami felismerhetetlen érzelem tükröződött, amit talán szeretetnek neveznék. Nem irányomban, hanem az unokája irányában. Furcsa. Ugyanakkor az, hogy ő szereti ezt a még meg sem született gyereket, valahogy közel hozza hozzám az apósomat. Nem mondhatom, hogy máshogy érzek ez iránt a marcona ember iránt, ám körbeleng a változás szele.

Massimo sokkal megfejthetetlenebb. Előző este azt gondoltam, hogy ha kettesben lennénk, másként reagálna, de a reggeli fényben már egyáltalán nem vagyok ebben biztos. Mi van, ha csakis a gyermekemet lesz képes szeretni és engem nem? Mert azt nem felejthetem el, hogy haza akart küldeni.

Hogyan lett volna képes hazaküldeni, ha valóban érez valamit irántam?

Már semmiben sem vagyok biztos…

Ismét felülök, aztán fel is állok. Gyorsan magamra kapom a selyemköntösömet, elindulok lefelé az étkezőbe. Imádom a szicíliai reggeleket: frissek és napsütésesek. Hiába közeledik a nyár vége, reggelente még mindig nyitva van a teraszajtó, figyelhetem, ahogy a szél lengeti a függönyt. A medence hangja a tengert idézi, a narancs- és citromfák zöldje magát az életet hirdeti.

Aztán ott van Jolanda is. Mindig rendelkezésre áll, amikor szükség van rá, kifogástalanul végzi a munkáját, mosolyog, és Massimóval kapcsolatban a határokra is jól ráérez. Legalábbis jobban, mint én. Most is tökéletes Earl Greyt főz és tesz az asztalra, tej kíséretében, a kedves reggeli köszöntése pedig már csak hab a tortán.

– Jó reggelt, Suzanne!

– Jó reggelt, Jolanda! Ma is korán kelt, látom.

Odanyúlok a teáért, úgy, ahogy van, beleszürcsölök, mert a tejtől irtózom az utóbbi napokban. Jolanda egy ideig nézi a mozdulataimat, azt hiszem, azon akad fenn, hogy nem úgy iszom a teát, ahogy általában szoktam. A fekete, térdig érő ruháját igazgatva viccesen fintorog egyet.

– Jolanda, beszélni szeretnék magával – vágok a közepébe.

Bólint, majd türelmesen vár. Nem beszél túl jól angolul, de azt is tudom, hogy ezúttal muszáj valahogy megértetnem magam vele. Próbálom összeszedni azt a kevés olasz szót, amit ismerek, hogy neki minél könnyebb dolga legyen, azonban ő megelőz:

– Mondja nyugodtan, signora! Segítek, amiben tudok.

Ösztönösen elmosolyodom, úgy látszik, a nők mindig ráéreznek a másik nehézségeire. Jolanda eddig csak nagy ritkán volt hajlandó angolul beszélni, ezúttal mégis megadja magát.

– Szükségem lenne valamire… Valamire, amiért nem szeretnék most elmenni, mert nem érzem magam túl jól… de nagyon fontos volna nekem… – Zavartan beszélek, csak remélni tudom, hogy megért. Ő bólint, ezért folytatom: – Szóval, tesztre lenne szükségem. Terhességi tesztre.

Fogalmam sincs, hogy az emberek miért kezdik el mustrálni a nők hasát, amikor megtudják, hogy állapotosak, de Jolanda pillantása is odatéved. Úgy, ahogy Gilbertóé és Massimóé is előző este. Már én is majdnem lenézek a nem létező gömbölyű pocakomra.

– Baby?

Erre nem is felelhetek másképp, csak egy fejbólintással. Jolanda széles mosolyra húzza a száját, én meg megilletődöm. Odalép hozzám, és olyan szorosan ölel át, mintha már a szülésen is túl volnék. A teát oldalra kell nyújtanom, máskülönben leforrázom valamelyikünket.

– Nem, nem, Jolanda! Félreértett. Még nem biztos, hogy lesz baba. Azt szeretném megtudni, hogy lesz-e.

– Lesz, lesz! Én biztos vagyok benne, hogy lesz. Egy csöppség. Gyönyörű, mint maga, Suzanne! Olyan szép, mint maga, signora…

Látszik rajta, hogy tiszta szívéből örül, és ettől az önfeledt elragadtatástól engem is melegség jár át. Ott tombol a tudatomban, hogy még semmi sem biztos, ám ez az ölelés hirtelen minden bizonytalanságomat szétzúzza. Jolanda szinte idegen nekem, mégis hatalmas támogatást jelent ebben a pillanatban a reakciója.

Elsírom magam.

– No, no, no! Nem sírni! A gyermek öröm! Nagy öröm!

Hogy is magyarázhatnám el ennek a nőnek az egészet? Talán sejti, hogy milyen a kapcsolatom Massimóval, de ugyan mit tudhat ő a részletekről? Na meg persze a tegnap lezajlottakról. A gyermek valóban öröm. Főleg ha úton van. Csakhogy mi van, ha nem vagyok terhes?

Kell az a teszt!

– Tud nekem hozni olyan tesztet?

– Sì, signora! Délutánra itt lesz.

Nem erre számítottam. Azt reméltem, hogy azonnal a rendelkezésemre áll majd. A pisilést szántszándékkal nem ejtettem még meg, mert tudtam, hogy a reggeli vizelettel kell elvégezni a tesztet. Ha csak délután kapom a kezembe, az azt jelenti, hogy holnapig várnom kell. Azt nem bírom ki.

Jolanda már lépne tovább, de én eszelős módjára belemarkolok a karjába.

– Akkor kettőt hozzon! – Felhúzza a szemöldökét, ezért finomítok. – Kérem!

Hiába bólint, rá van írva az arcára, hogy mit gondol. Én azonban nem akarok magyarázkodni. Délután el kell végeznem a tesztet… aztán reggel a másikat is. Utóbbit csak megerősítésképpen, mert nagyon reménykedem, hogy pozitív lesz az eredmény. Annak kell lennie! Nem Massimo miatt és nem a jövőm miatt, hanem azért, mert akarom ezt a gyereket! Babát akarok! Anya akarok lenni!

A gondolattól megint elbőgöm magam. Vagy az is lehet, hogy nem a gondolattól, hanem a hormonjaimtól. Annyira szeretném, ha Massimo ebben a pillanatban mellettem állna, és ő ölelne át, nem pedig Jolanda.

– Tudja, hol van Massimo? – kérdezem szipogva, mire ő megrázza a fejét. – Rendben, akkor felhívom őt.

Újra bólint, majd odébb sétál, biztosan érzi, hogy valami nem stimmel, de nem kérdez semmit. És valahogy nekem sincs erőm kérdezni senkitől semmit.

Inkább leülök a medencénél, és vázolom magamban a lehetőségeimet.

Úgy érzem magam, mint egy cserbenhagyott gyermek. A jelenlegi helyzet az, hogy előző este közöltem Massimóval, hogy a gyermekünket várom, ő pedig egy-két szó és egy ima után lelépett. Azóta se kép, se hang. Olyan, mintha büntetésben lennék. És ami a legrosszabb, az is növeli a bizonytalanságomat, hogy nem vagyok száz százalékig biztos abban, hogy valóban állapotos vagyok. Jolanda már hívott, mindjárt itt lesz. Most leginkább azért szorítok, hogy el tudjam végezni a tesztet, míg Massimo haza nem ér.

Ha hazajön egyáltalán… Csakis egy pozitív teszttel a birtokomban lennék képes a szemébe nézni. Semmiképpen sem tudhatja meg, hogy blöfföltem.

Jolanda belép a házba, én azonnal felpattanok a fotelből, a lábam hirtelen elgyengül, forogni kezd velem a szoba. Saját magamba kapaszkodom, a trikóm szélét gyűrögetem, és a farmersortomat rángatom lejjebb. Figyelmemet a házvezetőnő kezére irányítom, amit ő ki is nyújt. Egy fehér zacskót tart benne, de nem szól semmit. Átölelem őt, kiveszem a kezéből a tasakot, majd indulok is fölfelé.

– Signora! – kiált utánam, mire ijedten fordulok meg, de ő bátorítóan mosolyog. – Nyugodjon meg! Ott van az a baby! – Kacsint egyet, de úgy, ahogy, azt hiszem, csak egy szicíliai tud. Ugyanezt szoktam akkor is érezni, ha Massimo kacsint rám.

A lépcső tetején már szó szerint remeg a lábam. A biztonság kedvéért becsukom a szoba ajtaját, hogy legyen időm felkészülni egy esetleges váratlan látogatóra. Pontosabban Massimóra. Csak tíz percet kérek a jóistentől, nem többet. Bemegyek a fürdőszobába, ami az új hálószobánkból nyílik, közben magamnak szajkózom:

Tíz perc, és én is okosabb leszek!

Nagyjából sejtem, hogyan működik a teszt, de azért átfutom az angol nyelvű utasítást. Rettenetesen remeg a kezem, a szívem mindjárt kiugrik a helyéről. A férjemtől való félelmem kezd semmivé válni, már inkább attól rettegek, hogy csupán egyetlen vonal fog megjelenni azon a bizonyos teszten. Az anyaság ösztöne hirtelen mindennél erősebbé válik.

Nem tudom, melyik nő képes otthagyni a tesztet, és tíz perc múlva visszamenni, hogy megnézze, én mindenesetre le sem veszem róla a szememet. Állok fölötte, és mantrázom magamnak: „Kérlek!”

Nem kell tíz percet várnom: szinte azonnal megjelenik a vörös csík, mégpedig azon az oldalon, amelyik a terhesség tényét igazolja. A teszt hibátlanságát mutató kontrollcsík lassabban jön elő. Bármilyen sorrendben tűnik is elő az a két vonal, a végeredmény ugyanazt jelenti:

Anya leszek!

Nem is tudom, mit érzek. Öröm van bennem, és talán csúnyán hangzik, de megkönnyebbülés is. Szomorú, de én csak ebből jövök rá, hogy még mindig félek Massimótól. Vagy talán attól, hogy elveszítem őt? Mert az azért elég elevenen él az emlékezetemben, miként akart kidobni nem egészen egy nappal ezelőtt.

Aztán hirtelen másfajta érzések is előtörnek belőlem. A férjem házában vagyok, akit nem is ismerek igazán, mégis a férjem lett. Ez a sziget talán az új otthonom lesz, azonban jelen pillanatban Angliát tekintem a hazámnak. Egy bejárónő lesz az első, aki megtudja, hogy gyermeket várok, nem pedig a családom. Fogalmam sincs, hogyan kuszálódhatott ennyire össze az életem. Hirtelen még a New Yorkban maradt barátnőm, Abbie is hiányozni kezd.

Mivel a gyermekáldás ténye nem kérdés többé, máson kezdek el agyalni. Massimo előző este ment el, azóta fel sem hívott, senki nem tud róla semmit. Persze a családja biztosan, de odáig nem süllyednék, hogy felhívjam az apját. A pozitív teszt egyre inkább elveszi az eszemet, így előtérbe furakodhat a dühöm, úgy érzem, nekem most mindent szabad. Végül is, a gyermekét várom, ő meg csak úgy eltűnik.

Mégis, hogy képzeli ezt?

Bár előkotrom a telefonomat, végül úgy döntök, nem hívom fel őt. Természetesen ez azt eredményezi, hogy pokoli éjszakát élek át. Az ágyunkban forgolódva elképzelem, ahogy az apjával vitatja meg a mi jövőnket, sőt szinte azt is látom, ahogy éppen egy másik nő karjaiba veti magát.

Végül is, Massimo nem az a jeges fajta…

Az sem utolsó szempont, hogy közöttünk semmi sem olyan jelenleg, mint régen. Igaz szerelemmel szeretjük egymást, de valami eltört köztünk, bennünk. Én ragasztgatom egyfolytában, ő viszont mindig a legpocsékabb ragasztót adja a kezembe. Nem enged magához közel, és erre jó példa a mostani viselkedése is. Tudja, hogy állapotos vagyok, mégsem én vagyok az első, hanem a saját büszkesége.

Mindennek ellenére itt, az éjszaka csöndjében hirtelen magasztos érzés tör rám. A hasamra teszem a kezemet, és – Massimo miatti fájdalmam ide vagy oda – elmosolyodom.

Te itt vagy nekem! Örökre!