A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laurie Frankel: This Is How It Always Is

Flatiron Books, New York, 2017

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Gelányi Mariann

Text Copyright © 2017 by Laurie Frankel

Published by arrangement with Flatiron Books.

All rights reserved.

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-660-6

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

D.R.M.H.M.F-nek,
az én valakimnek

Mindig „vagy-vagy” van?

Soha nincsen „és”?{1}

– STEPHEN SONDHEIM: VADREGÉNY

Ellentmondok magamnak?

Jól van hát, ellentmondok magamnak,

(Én nagy vagyok, sokaságok vannak bennem.){2}

– WALT WHITMAN: ÉNEK MAGAMRÓL

I. RÉSZ

EGYSZER VOLT, HOL NEM VOLT, MEGSZÜLETETT CLAUDE

Előbb azonban Roo született meg. Roosevelt Walsh-Adams. A kötőjeles írásmód mellett a szokásos indokok miatt – és ellenére –, de legfőképpen azért döntöttek, hogy elsőszülött fiuk úgy viselhesse a nagyapja nevét, hogy az ne hangozzék túlságosan elnökiesnek, ami a szülei szemében jókora tehertételnek tűnt egy két kiló nyolcvandekás, vadonatúj, pöttömnyi emberi lény számára. Először Roo született, a csupa rózsaszín, iszamós, lármás és csudálatos Roo. Utána született Ben. Aztán megvitatták, megfontolták és megfogadták, hogy már csak egyet, következésképp ikreik lettek – Rigel és Orion –, akik kétségkívül hangot fognak adni a nevükkel kapcsolatos ellenérzésüknek, amint elmúlnak négyévesek, különösen, amikor majd Rigel rájön, hogy őt a csillagkép lábujjáról nevezték el, ám akik pillanatnyilag még túl kicsik és túl lármásak voltak ahhoz, hogy ezzel törődjenek. A kettőről négyre történt ugrásszerű növekedést csillagászatinak érezvén, szüleik az égiekhez fordultak.

Mindezek okán, logikán és érvelésen nevelkedett, tekintélyes tudós asszony, jobbára szilárdan a józan ész talaján álló ember létére, aki mindennek a tetejébe még orvos is volt, aki tudta, amit tudott, Rosie Walsh azzal töltötte a Claude fogantatását közvetlenül megelőző tizenöt percet, hogy az ágyát a fal melletti helyéről a szoba közepére rángatta, ahol észak-déli helyett kelet-nyugati irányba fordíthatta. A Talmudban, számolt be róla az anyja, feketén-fehéren az áll, hogy sok fia születik annak a férfinak, akinek az ágya észak felé néz, és bár ezt Rosie a Talmud által kínáltak zömével együtt komolyan kétségbe vonta, nem szeretett volna kockáztatni. Szép csöndben már ebédre is lazacot tálalt fel a férjének, meg, noha persze felnőtt emberek voltak, csokicseppes kekszet, lévén, hogy a germán néphagyomány a fiú utódokban szűkölködő férfiaknak vörös húst és sós rágcsálnivalót ír elő, és azoknak pedig, akik leánygyermekre vágynak, délutáni kényeztetést. Ugyanez a weboldal azt is javasolta, hogy tegyen egy fakanalat az ágy alá, ha azt akarja, hogy lánya foganjon, amit ő meg is tett, de aztán olyan idiótának érezte tőle magát, hogy felhajította a komódra, akkor meg az jutott eszébe, hogy Penn majd – jogosan – ki fogja érte gúnyolni, ha ott meglátja, úgyhogy besuvasztotta a keze ügyébe eső egyetlen helyre: az ágy alá. Ártani nem árthat.

A kétesebbnél kétesebb értékű források a misszionáriuspózt is melegen ajánlották, ő pedig szíves-örömest szót fogadott nekik. Amennyire meg tudta ítélni, a misszionáriuspóz olyan, mint a vaníliafagylalt: állítólag unalmas, és csak a szenvedélyektől mentes, fantáziátlan, hullafáradt emberek választják, pedig igazából az a legjobb. Szerette olyan közelről nézni Penn arcát, ahol az már darabjaira hullott, mint valami modernista festmény. Szerette, ahogy a férfi eleje teljes hosszában hozzá préselődik. Úgy érezte, hogy azok, akiknek ezt tótágast állva meg hátulról, a kiskert felől kell csinálniuk – meg akik kandírozott bacont, füstölt tengeri sót vagy nyers kekszdarabokat tesznek a fagylaltjukba –, ezzel alighanem valami eleve rosszabb minőségű árut kompenzálnak.

A kétes értékű források azt is javasolták, hogy a nő tartózkodjék az orgazmustól. De hát nem szabad az ilyesmit túlzásba vinni.

Egyszer volt, hol nem volt, dr. Rosalind Walsh annak idején valahányszor a férjével szeretkezett, az mindig ösztönösen, fékezhetetlenül indult, kikövetelte magát, számtalan okuk volt rá, de nem is igen volt más választásuk. Most, négy gyerek és két állás mellett maga a szex jobb volt, bár kevésbé elmaradhatatlan. Elmaradhatóbb? Mindenesetre inkább könnyed tervezgetés és beszélgetés előzte meg, semmint ruhaszaggatás és falhoz passzírozás. Rosie azon a héten éjszakás volt a kórházban. Penn otthonról dolgozott. Megebédeltek, aztán a férfi valaminek utánanézett a könyvéhez, miközben az asszony kondizott egyet, aztán fogott egy kanalat, az ágyat kihúzta a szoba közepére, és meztelenre vetkőzött.

Penn az ágy szélére ült, orrán még mindig olvasószemüveggel, egyik kezében még mindig szövegkiemelőt, a másikban pedig egy újságcikket tartva, amely a második világháború alatti élelmiszerhiányról szólt.

– A világért sem szeretnélek lebeszélni arról, ami itt most készülődik. – Eltette az újságcikket, levette a szemüveget, aztán levetkőzött, és bemászott az asszony mellé. – De azt, ugye, tudod, hogy eleve így kerültünk ebbe a zűrzavarba.

– Hogy lánnyal próbálkoztunk? – Ez igaz volt. Ben után egy ez-most-biztos-az-lesz lánnyal beszélték rá magukat még egyre.

– Fényes nappal meztelenre vetkőzni – mondta Penn.

– Miféle zűrzavar? – Az asszony elmosolyodott.

– Láttad már a héten a pihiszobát?

– Én nem járok be a pihiszobába.

– A zűrzavar nagyvonalú kifejezés lenne arra, ami ott van. A zűrzavar a katasztrófa mértékét kifejezi ugyan, a veszély fokát viszont nem. Ha a pihiszoba repülőtér lenne, a vörös biztonsági szint lenne érvényben.

– Mint mindig – mondta az asszony a férfi száját, aztán a nyakát, majd újra a száját csókolgatva.

– Mint mindig – helyeselt a férfi az asszony nyelve alól.

Röviddel – de azért nem olyan nagyon röviddel – később megtörtént Claude, ahogy ezek a dolgok történni szoktak, habár ezt akkor hármuk közül egyikük sem tudta. Rosie mindig is azt tartotta, hogy az emberi evolúció hasznos fejleménye lenne, ha a nőstény megérezné, amikor a sperma behatol a petébe. Így akár egy teljes hónappal hamarabb, vagy még korábban abbahagyhatná az ivást és a szusi meg a jóféle sajtok evését, mint arra általában sort szokott keríteni. Az életnek egy ilyen fontos része, mint a fogantatás, és mindenestül elszalasztja az ember. Szintén egyszer volt, hol nem volt, amikor a szexet még szunyókálás követte egy kupacban, még egyre zsibbadó, egymásba gabalyodott lábakkal, vagy késő éjszakába nyúló, mélyenszántó filozofálgatás, vagy néha még egy kis szex. Most viszont Penn újra fogta az élelmiszerhiányról szóló cikkét, adott magának hét percet, hogy amúgy pucéran a fejtámlának dőlve átolvassa, aztán lement, és nekikezdett a vacsorakészítésnek, majd harmincöt perc múlva az óvodához hajtott, hogy elhozza Rigelt és Oriont. Rosie felöltözött, aztán összekészülődött a munkához, majd lement a buszmegállóba Roo és Ben elé. Claude pedig szép csöndesen egész idő alatt önnön megvalósulásán ügyködött, előbb az összetalálkozással, majd – az elkövetkezendő napok, hetek, hónapok során – osztódva, osztódva, osztódva.

Az emberek folyton azt mondogatták Rosie-nak: „Micsoda maga, katolikus?”, habár a mondat végén fel sem vitték a hangjukat, mint amikor tényleg kérdeznek valamit. Vagy így szóltak hozzá, viccelődést színlelve: „Tudja, számtalan módja van annak, hogy az ilyesmit megelőzzük”. Vagy azt mondták: „Inkább maga, mint én”, amire semmi szükség nem volt, hiszen nyilvánvalóan ez volt az igazság, vagy csak azt kérdezték tőle: „Mind a magáé?” Mind az övé volt. Tavaly a szülői értekezleten egy anyuka félrevonta Rosie-t, és azt tanácsolta neki, hogy az óvszereket ne rajzszögezze az ágy melletti üzenőfalra, bármilyen kényelmes tárolási módszernek tűnik is, bevallja, ő ezt a leckét – biccentett egy elsős felé, aki a sarokban éppen valami kulimászt nyalogatott az ujjairól – már keservesen megtanulta. Rosie szemében a családalapítás ugyanolyan intim dolognak tűnt, mint a hozzá vezető szokásos kezdőrúgás, és ugyanolyan udvariatlanságnak tetszett annak ismerősökkel folytatott udvarias beszélgetés keretében történő megvitatása – a nyílt ítélkezésről már nem is beszélve. Vele mégis ez történt, rendszerint hetente többször is. És ez történt most a buszmegállóban is, miközben Roo-ra meg Benre várt, majdnem-Claude egyik fele pedig eszeveszetten igyekezett a másik fél felé.

– Csak tudnám, hogy csinálja. – Heather. A szomszédja. Ez volt a másik, amit folyton mondogattak neki az emberek, bóknak álcázott kritikaként.

Rosie felnevetett. Kényszeredett nevetéssel.

– Tudja azt maga.

– Nem, én komolyan beszélek. – Pedig dehogy beszélt komolyan. – Úgy értem, Penn-nek szerintem nincs munkája. Magának viszont van.

– Penn otthonról dolgozik – felelte Rosie. Már megint. Nem először mennek bele ebbe a konkrét beszélgetésbe. Mindig erre került a szó, valahányszor késett a busz. Amely mindig késett, valahányszor havazott. Ami bizonyos hónapokban mindennap megesett. Arra gondolt, hogy a Wisconsin állambeli Madison állami iskoláinak havas útviszonyokra vonatkozó speciális oktatásban kellene részesíteniük a buszvezetőiket – hát nem ezt kívánja a józan ész? –, de ezzel az ötlettel nyilvánvalóan magára maradt. Most viszont szeptemberben jártak, meleg volt, a levegőben kora esti zivatar szaga terjengett, úgyhogy ki tudja, miért késett a busz.

– Úgy értem, azt tudom, hogy dolgozik. – Heather szinte minden mondatát úgy kezdte, hogy „úgy értem”, amit Rosie amolyan sejtetésnek érzett. – De az nem munka.

– Az írás is munka. – Penn készülő műve – ő FR-nek, Francos Regénynek hívta – még nem tartotta ugyan el őket, de a férfi szorgalmasan írogatta, minden áldott nap. – Csak éppen nem az a kilenctől ötig tartó fajta.

– Mit számít az?

– Az én munkám se kilenctől ötig tart. – Az órájára nézett. Ami azt illeti, valamivel több mint egy óra múlva a kórházban kell lennie. Az éjszakai műszakok brutálisak voltak, viszont könnyebben lehetett velük megszervezni az életet. Néha egyszerűen kevesebb vesződséggel járt az alvásról lemondani, mint megpróbálni bébiszittert keríteni a rengeteg rövidített napra, vakációra, tanítási szünetre, tanári továbbképzésre meg szülői értekezletes napra. Az is igaz volt, hogy a sürgősségin töltött éjszakák gyakran békésebben teltek, mint az otthoniak a családja körében. Néha még vérből is kevesebb folyt.

– Ja, de úgy értem, maga orvos – mondta éppen Heather.

– És?

– És egy orvosnak igazi munkája van.

– Ahogy az írónak is.

– Csak tudnám, hogy csinálja – mondta újra a fejét csóválva Heather. Majd kuncogva még hozzáfűzte: – Vagy miért.

Ami azt illeti, a hogyan könnyebb kérdés volt, mint a miért. A hogyanra ugyanaz volt a válasz, mint az összes többi lehetetlenségre, amit az ember így is, úgy is művel. Egyszerre csak egy dolgot. Egyik lábat a másik elé. Egy mindenkiért, mindenki egyért. Mindenesetre valami olyan közhely, amelyben szerepel az „egy” szó, ami azért ironikus, mert már oly sok idő eltelt azóta, hogy ő csak egy egyke volt. A srácokat – a srácok egy részét – a kocsi felé terelte. Ha mindennap ezt a beszélgetést lesz kénytelen lefolytatni Heatherrel a buszmegállóban, akkor ezzel az erővel holnaptól akár az iskolából is elhozhatja a srácokat. Nevetségesnek tűnt a szemében, hogy oda-vissza kell furikáznia a buszmegálló meg a házuk között. Hát nem éppen az a lényege a busznak, hogy a srácokat az otthonukból az iskolába szállítsa? Imádta az elterpeszkedő, öreg farmerházukat, a hathektárnyi dimbes-dombos, növényekkel benőtt, örökösen parlagon heverő birtokukat. Volt rajta egy szénapajta is, amely már csak távolról emlékeztetett pajtára, egy patak, amely ahhoz épp eléggé titokzatos és nedves volt, hogy jó mulatságul szolgáljon, ahhoz viszont sem elég mély, sem elég sebes folyású nem volt, hogy aggódni kelljen miatta. A házat farmercsalád számára tervezték, sokgyerekes család számára, akik már hajnal előtt felkeltek, hogy segítsenek megfejni a teheneket, megetetni a jószágot, vagy amit a farmergyerekek szoktak csinálni. Rosie-nak és Penn-nek nem volt mit megfejnie, állataik sem voltak az egy szem kutyakölykön (Jupiteren, az ikrek negyedik születésnapjára ajándékba kapott szukán) kívül, gyerekeik viszont annál inkább, akik – az esetek többségében – már hajnal előtt keltek. Ezek a gyerekek pedig sok-sok hálószobát igényeltek, amiből a parasztházban rengeteg volt, és a szülői hálószobából még egy tökéletes babaszoba is nyílt, amely örökösen hintőportól illatozott, és sárgára volt kifestve, ha netán egy szép napon kislány születne. A padlók hepehupásak voltak. A falak nem szigetelték a hangot. Sokáig tartott, amíg a víz fölmelegedett. Rosie azonban imádta a ház összevisszaságát, amely jól illett a családja összevisszaságához. Például, amikor a szegélylécek leverődtek – mert leverődtek –, senki sem törődött velük. Néhanapján viszont kezelhetőbbnek tűnt a jó öreg kertváros meg egy zsákutca, amelynek a végében megáll valamelyik busz. Néhanapján egyszerűen nem volt hozzá energiája. Ezen a napon is fáradtnak érezte magát. Nem tudta, miért. De akárhogy is, muszáj volt leráznia magáról. Még el sem kezdődött a munkanapja.

Otthon gyűrte tovább az egy láb, egy nap, egy mindenkiért ipart. Penn csókkal fogadta a srácokat, tőle csókkal búcsúzott, és elment, hogy hazahozza Rigelt meg Oriont. Az asszony átvette a vacsorakészítést – kisütötte a zöldségeket, amelyeket Penn feldarabolt, megfűszerezte a rizst, amelyet Penn megfőzött, meggrillezte a garnélákat, amelyet Penn bepácolt. (Még nem tudta, hogy az egymás felé száguldó Claude-felek minden esélyét kizárják annak, hogy a vörös hústól való tartózkodás lányt eredményezzen.) Amíg a bab rotyogott, kiürítette az uzsonnásdobozokat, átnézte a dossziékat, szétválogatta a kérdőíveket. Amíg a mártás redukálódott, befejezte az előző estéről maradt edények elmosogatását. Amíg azokat eltörölgette, félbeszakította a görkorcsolyaversenyt, amelyet Roo és Ben háromszor is megrendezett a nappaliban. (Nem mintha végre sikerült volna rávenni őket, hogy abbahagyják. Hanem végre sikerült nem törődnie vele.)

Aztán Roo megterített. Aztán Ben vizet töltött a vizespoharakba. Aztán megjött Penn, Rigel és Orion, mindhárman csuromvizesen és zaklatottan, Penn a forgalom miatt, amely a beszámolója szerint zűrzavaros volt a zivatar miatt, Rigel és Orion pedig valami asztali homokozóval kapcsolatos dolog miatt, amit Rosie nem tudott ugyan kivenni a szavaikból, de azért együtt érző hangokat hallatott az ügyben. Ha annyira borzalmas a közlekedés, akkor korán kell elindulnia a munkába. Ha korán kell elindulnia a munkába, akkor már most indulnia kell. Penn lehúzta a grillről a garnélákat, és a lábosból kikotort rizzsel együtt a wokban lévő zöldségekhez dobta, belekeverte a mártást meg a babot, és a fentiek egy részét egy hatalmas frissen tartó dobozba borította, mellé tett egy kanalat, és Rosie kezébe nyomta, miközben az éppen azt ellenőrizte, hogy a sok mindenből, amiről a világért sem volt szabad megfeledkeznie, mennyi mindent sikerült ténylegesen a táskájába gyömöszölnie. Valamennyit. Gyorsan körbecsókolt mindenkit, és már indult is a kocsihoz. Ha a közlekedés annyira borzalmas, ahogy Penn mondja, akkor útban a kórház felé meg is fog tudni vacsorázni.

Ez volt a hogyan. Egyszerre csak egy dolgot. Egyik lábat a másik elé. Egy mindenkiért. Nem is annyira arról szólt ez, hogy ők ketten Penn-nel elhatározták, hogy a Zen házastársi egyenjogúságát és a tökéletesen kiegyensúlyozott gyermeknevelést fogják gyakorolni. Hanem arról, hogy egyszerűen jócskán több volt a tennivaló, mint amennyit két ember győzni tudott, de azáltal, hogy mindketten kihasználták minden egyes szabad pillanatukat, a szükséges dolgok egy részével végezni tudtak.

Egy, megérett a meggy. Jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok.

A miért már fogasabb kérdés volt. Rosie egész úton a kórházig ezen törte a fejét, nem aznap, hanem 257 nappal később azon a napon, amikor Claude született. A vajúdás vacsora közben indult be úgy istenigazából, de már reggel óta tudta, hogy készülődik. Közvetlenül a fájások megindulása előtt sajátságos módon viszketni kezdett a lába. Tapasztalatból már régóta ismerte ezt az érzést, és úgy kalkulált, hogy a baba másnap vagy akár harmadnap fog világra jönni, így aztán, bár a fájások egyre gyakoribbak és erősebbek lettek, elkészítette a vacsorát. Ám miután a salátát már körbekínálta, de a tésztával még nem végeztek, a hétperces fájások hárompercesre sűrűsödtek. Penn azt kérdezte tőle:

– Na, és a desszert?

Mire Rosie így válaszolt:

– Esetleg inkább a kórház.

Az nyitott kérdés volt, hogy miként fognak tudni hazajutni, de egyelőre még mind befértek egy kocsiba. Rosie az elülső ülésre telepedett, higgadtan, de nem kis erőfeszítés árán. Penn cipelte a csomagokat. Nem Rosie-nak kellettek, ő kevéssel is beérte. Sosem volt az a fajta, aki zenei válogatással, kollázzsal vagy speciális párnával készül a szülőszobára, de mostanra már azt is megtanulta, hogy még az a maroknyi dolog is fölösleges, amit az első néhány alkalommal magával hozott. Nem, a csomagok az anyjának kellettek. Ellátmányt tartalmaztak azokra az órákra és talán napokra, amelyeket egyvégtében egy váróteremben kell majd töltenie négy szeleburdi kisfiúval – könyveket, vonatokat, legókockákat, ragasztóstifteket, dobozos gyümölcsleveket, müzliszeleteket, plüssiket, rongyikat és külön bejáratú párnákat. Rosie-nak nem kellett speciális kórházi párna. Ez volt a különbség közte és a fiai közt.

Egy bolond százat csinál. Egyik tizenkilenc, másik egy híján húsz.

A kórház felé egész úton, miközben a srácok a gyereküléseikben és az ülésmagasítóikon a Pán Pétert énekelték – a bébiszitterük játszotta az egyik főszerepet a középiskolájuk musical-előadásán –, Penn pedig az ő kezét szorongatta, és mindhiába ugyan, de nemtörődömséget színlelve az összes kitáblázott sebességkorlátozást betartotta, ő meg ellenállt a csábításnak, hogy azt mondja neki, siessen már, a fenébe is, Rosie-nak újra és újra egyetlen szó jutott az eszébe: Poppy, azaz Pipacs. Ha a baba lány lesz – és muszáj, muszáj, hogy az legyen: halat evett, meg sütit; délután szexelt, kelet felé fordulva; megcsinálta azt a dolgot a fakanállal, és különben is, most ő jön –, Poppynak fogja elnevezni.

Már a legelső terhessége alatt kiválasztották ezt a nevet. Rosie pedig még régebb óta ismerte, azóta, hogy egy sötét napon a kishúga kórházi ágyán üldögélt, amíg a szüleik a büfében szusszantak egyet. Rosie éppen Poppy parókáját fonta, Poppy pedig Poppy babájának haját fonta, amikor a húga egyszer csak így szólt a semmiből: „Nekem sose lesz kislányom, akinek befonhatnám a haját”. Reszelős volt a hangja. Rosie most már tudta, hogy a kemoterápiától, de akkor úgy rémlett, mintha a húgában lett volna valami, ami ki akarta magát onnan küzdeni – és ez sikerült is neki –, egy kobold, egy boszorka vagy egy démon, valami, ami nyomokban itt-ott máris áttört: egy rekedtes hang, vérben forgó szemek, lassan támadó zúzódások, amelyek terjedni és sokszorozódni látszottak, mintha a közvetlenül a kislány örökké törékeny külseje alatt kavargó lila bőrtengerről hámlanának le. Rosie ettől nemhogy megijedt volna, hanem inkább vigasztalónak találta a gondolatot. Örömmel fogadta a húgából kikívánkozó démont, mert egyre világosabbá kezdett válni, hogy Poppy nem fogja tudni túlélni ezt a borzalmas, elmondhatatlan, elképzelhetetlen betegséget, de talán a démon igen. Démon Poppy sokkal erősebbnek látszott. Démon Poppyban több volt a küzdeni akarás.

– Vigyázol majd helyettem Lóherére? – károgta Poppy. A Walsh család valamennyi gyermekéhez hasonlóan Poppy babája is egy virágról lett elnevezve.

Rosie bólintott. Csak ennyi telt tőle. De aztán visszajött Poppy rendes hangja:

– Hová menjünk nyaralni?

– Mikor?

– Amikor kikerülök innen.

– Nemtom. – Az egyetlen hely, ahol eddig nyaraltak, a nagyszüleik háza volt, ahol olyan szag terjengett, mint egy alagsorban. – Hová szeretnél menni?

– Sziámba – vágta rá azonnal Poppy.

– Sziámba?

– Mint A király és én. – A kórháznak volt egy szegényes videotékája, amelyben ez volt a fő attrakció. Poppynak pedig rengeteg heverészni való ideje volt.

– Mindenhová elmegyünk – ígérte Rosie. – Mihelyt kiengednek. Na jó, lehet, hogy várnunk kell négy évet, amíg megszerzem a jogosítványomat. Kocsival el lehet menni Sziámba?

– Nemtom. Talán. – Poppy boldogan mosolygott. – Te olyan ügyesen tudsz hajat fonni. – Kiderült, hogy ez a legjobb a rákban. Poppy parókája sokkal hosszabb volt, és kevésbé gubancos, mint a saját haja. – A lányodnak mázlija lesz.

Ebben a szent minutumban a tizenkét éves Rosalind Walsh két dolgot határozott el: a lányának hosszú haja lesz, de igazán hosszú, olyan hosszú, hogy rá tudjon ülni, és Poppynak fogja nevezni. Rosie végül aztán rájött, hogy Sziámot mostanság Thaiföldnek hívják, de csak több élettel később jutott el oda, és akkor sem nyaralni. Ekkor volt utoljára kettesben a húgával.

Egész úton a kórház felé, miközben Penn azt duruzsolta, hogy „Lélegezz, lélegezz!”, Roo pedig azt énekelte, hogy „Rikkantok én”, mire Ben és Rigel és Orion kisfiús torkaszakadtából azt károgta rá, hogy „Ö-ő-ö-őőőő”, Rosie egyre csak azt suttogta: „Poppy. Poppy. Poppy. Poppy.”

Húsz perccel az után, hogy a bejárat előtt lefékeztek, már meg is volt a baba.

– Nyomjon! – mondta az orvos.

– Lélegezz! – mondta Penn.

– Poppy – mondta Rosie. – Poppy. Poppy. Poppy.

Ez lett volna a miért? Vajon egyszerűen azért próbált szüntelenül lányt szülni, hogy valóra váltsa a húga ősrégi álmát, méghozzá egy tízéves gyerek álmát? Vajon azt hitte, hogy ez a leánygyermek majd felcseperedik, és tízéves korára az a kislány lesz belőle, akit elveszített, Poppy személyesen, és ott folytatja, ahol Poppy abbahagyta, hogy beváltsa annak a zátonyra futott, derékba tört, kioltott kicsi életnek minden reménységét? Lehetséges az, hogy amíg ő nem hagyja kiürülni a méhét, addig Poppy, valamiféle Poppy-változat – valamifajta várakozó, vigyázó, vándorló Poppy démon – majd begyűjti az összes szertekóborolt atomját, és újra hazatér? Vajon hátborzongató dolog elképzelni, hogy az ember halott húga tanyát ver az uterusában? Vajon nem a kezdődő őrület megnyilvánulása-e, hogy valaki újra és újra megteszi ugyanazt, és mindig más végeredményre számít?

Egy fecske nem csinál nyarat. Egy csöpp eső nem csinál sarat. Egy lajhár nem csinál… semmit.

Vagy ez valami régóta érlelődő, mélyen gyökerező meggyőződés volt, miszerint minél több a gyerek, annál jobb, mert sosem lehet tudni, mikor veszíted el valamelyiket? Mindannyian teljesen összetörtek, amikor Poppy meghalt, Rosie, anya meg apa is. Egy nem elég. Az egy mindig felborítja az egyensúlyt. Többé nem kettő volt kettő ellenében. Többé nem volt kivel játszani, kihez szaladni, kit kímélni. Tudta, hogy az anyja duplán látott, folyton Poppyt látta a dolgok peremén, Rosie árnyékában, Rosie oldalán az iskolai színielőadásokon, sulibulikon és bizonyítványosztó ünnepségeken, Poppy állt közvetlenül Rosie és Penn háta mögött az esküvőn, Poppy pihegett csöndesen Rosie oldalán az összes gyereke születése közben. Amikor Rosie apja közvetlenül az előtt, hogy Roo világra jött, itt hagyta, az anyja akkor is ott látta a sírnál Poppy kísérteties körvonalait Rosie dagadt pocakja mellett, ahogy csöndesen siratja mindazt, ami elveszett, és az nem csupán az apjuk volt. Akkor legalább újra egy lett egy ellenében. Helyreállt az egyensúly.

Az egy a legmagányosabb szám. Ne tegyél fel mindent egy lapra.

Szóval talán ez volt a miért. De az is lehet, Rosie és Penn egyszerűen szerette a kisbabákat, a bennük rejlő ígéretet, káoszt és zűrzavart, azt, hogy mind egyféleképpen indulnak, de szinte azon nyomban merőben különbözővé válnak. Rosie imádta az éktelen ricsajt, amit terjedelmes családja csapott, a tanya-klubházukat betöltő keszekusza szeretetet, a kakofóniát, amit csak ő tudott kivenni, az örvénylő vihart, amelynek középpontjában ők álltak Penn-nel, együtt vigyorogva, együtt pörögve-forogva.

– Nyomjon! – mondta az orvos.

– Lélegezz! – mondta Penn.

– Poppy – mondta Rosie.

És nem sokkal később:

– Fiú! Egy egészséges, gyönyörű, tökéletes, türelmetlen fiúcsecsemő – mondta az orvos. – Fürge kis pasi. Még jó, hogy nem kerültek dugóba.

Egy kaptafára megy, gondolta Rosie. Egyszer volt, hol nem volt.

Egy hajóban evezünk. Egy öcsike. A fiúk legalább tudni fogják, mi a teendő.

EGY BIZONYOS RANDI

Penn egyke volt. Az első randijukon, amikor Rosie azt kérdezte tőle, hogy „Na, és vannak testvéreid?”, Penn pedig erre azt válaszolta, hogy „Nincsenek. Egyedüli gyerek vagyok”, Rosie azt felelte: „Jaj, annyira sajnálom”, mintha a férfi azt mondta volna, hogy már csak három hónap van hátra az életéből, vagy hogy vegánok nevelték föl egy kézműves csemegeüzlet fölött.

– Ó, köszönöm. Semmi baj – mondta erre a férfi, és csak pár ütemmel később jött rá, hogy ez a válasz tökéletesen elhibázott volt. Meggyűlt a baja a koncentrációval. Mindennel meggyűlt a baja, mert a vére a szokásosnál kétszer nagyobb sebességgel és erővel száguldott végig benne, köszönhetően annak a ténynek, hogy képtelen volt lelassítani a szívverését, amely azóta leledzett ebben az állapotában, amióta pár órával korábban odahajtott, hogy fölvegye a nőt. Mielőtt ezt megtette volna, elképzelni sem tudta, miért teszi. Rosie az egyik barátnője barátnőjének a barátnője volt, akivel egyik este egy – részeg és ostoba – partin hozta össze valaki, akit még csak nem is ismert. Akkoriban mesterképzőre járt, a bölcsészdoktoriján dolgozott, és minden reggel azzal a tanakodással ébredt, hogy minek neki bölcsészdoktori. A középkoriirodalom-osztályába járó egyik nő (hogy ennek az osztálynak vajon mi köze lehetett a regényíráshoz, az még csak halványan sem rémlett előtte) odaráncigált hozzá egy másik nőt, aki számára nem volt ismerős, és aki egy darabig fürkészően nézett rá, majd végül azt kérdezte tőle:

– Na, szóval. Akar randizni egy orvossal?

– Tessék?

– Ismerek egy szingli doktornőt, aki odavan a költőkért.

– Én nem vagyok költő.

– Tudja, hogy értem.

– Nem tudom.

– Nagyon csinos. Szerintem maguk nagyon jól kijönnének egymással.

– A nevemet sem tudja.

– Ő nem a nevekért van oda.

– Nem úgy értettem.

– Az mindegy.

Hogy is vitatkozhatott volna ezzel a logikával? Az mindegy. Arra nincs mit válaszolni, hogy az mindegy. Megvonta a vállát. Akkoriban az volt a felfogása, hogy semmiféle új és potenciálisan egyedi élményre sem szabad nemet mondani, ha anyagot akar gyűjteni a későbbi írásaihoz. Egy doktornővel, aki kedveli a költőket, csak azért randevúzni, mert valaki szerint, akit még soha életében nem látott, jól kijönnének egymással, ebbe a kategóriába látszott tartozni.

És ennyi volt, nem több. Irodalmi nyersanyag. Irodalmi nyersanyag, némi változatosság, meg egy új életfilozófia, miszerint nem szabad nemet mondani. Nem rettegett tőle, de nem is várta türelmetlenül. Abszolút semlegesen viszonyult a randihoz, mint amikor az ember leugrik a sarki fűszereshez egy kis tejért. És mégis, nagyjából egy órával az előtt, hogy szándéka szerint lezuhanyozott és felöltözött volna, ahogy garzonlakásában a szófán üldögélve Dante Poklát olvasta, egyszer csak meglódult a szíve. Érezte, hogy lángba borul az arca, érezte, hogy az ajka kiszárad, a tenyere nedvesedik, érezte azt a nevetséges késztetést, hogy felpróbáljon néhány inget, hogy lássa, melyik áll legjobban, és egyszeriben idegesnek érezte magát, de ha az élete múlik rajta, akkor sem tudta volna megmondani, hogy miért. Azt gondolta, talán influenzás lett. Még az is eszébe jutott, hogy felhívja a nőt, és lemondja, hátha fertőző, csakhogy a nő kórházban dolgozott, úgyhogy alighanem volt valamiféle baktériumellenes stratégiája.

A nő lakása előtt lefékezett, a kocsijában ülve megpróbálta lelassítani a légzését, és várta, hogy megszűnjön a térde remegése, ám amikor világossá vált, hogy arra ugyan várhat, feladta, és becsöngetett. Ahogy a nő ajtót nyitott, és Penn megpillantotta, csak ennyit mondott:

– Ó.

Nem mintha Rosie olyan gyönyörű lett volna, noha az volt, vagyis a férfi annak gondolta, vagyis annak érezte. Kénytelen volt arra hagyatkozni, amilyennek halványan érzékelte a külsejét, látni ugyanis nem látta őt. Mintha ellenfényben állt volna, és a háta mögül előragyogó napfény nem engedte volna alkalmazkodni a szemét, hogy rendesen lássa őt. Vagy mintha ájulás környékezné, és a széleken jelentkező feketeségek egyre kisebb és kisebb origamidobozokká hajtogatnák a látómezejét. Pedig szó sem volt egyikről sem. Olyan volt, mint amikor a jeges úton megpördül az ember kocsija, és az érzékei annyira kiélesednek, hogy lelassulni látszik az idő, mert mindent érzékel, és csak ül ott a pörgő autóban, és várja-várja, hogy kiderüljön, vajon meg fog-e halni. Nem tudott a nőre nézni, mert minden egyes érzéke, testének minden egyes pillanattöredéke, minden egyes atomja egyszeriben belészeretett. Hátborzongató volt.

Penn a bölcsészdoktoriján dolgozott, igen, de regényíró volt, nem pedig költő, és nem hitt abban, hogy létezik szerelem első látásra. A múltban még gratulált is önmagának, hogy a nőket az eszükért, nem pedig a testükért szerette. Ez a nő itt még egy árva szót sem szólt hozzá (bár azt azért feltételezte, hogy orvos lévén valószínűleg elég okos lehet), és ő arra sem tudta rávenni magát, hogy a külsejére összpontosítson, de mintha már így is szerelmes lett volna belé. A nő – máris – kalapot, sálat és négyhüvelyknyi vastag tollkabátot viselt, amely leért egészen a csizmájáig. Olyan nincs, hogy a januári Wisconsinban valaki pusztán a testéért szeressen bele egy nőbe. De ahogy még mindig kukán állt ott az ajtóban, azt azért az eszébe idézte, hogy ez bizony nem szerelem első látásra. Mintha már jóval korábban megtörtént volna. Mintha másfél órával azelőtt, a szófáján üldögélve szeretett volna belé az V. ének kellős közepén, mielőtt még Rosie-t egyáltalán megpillantotta volna. Hogy a teste honnan tudta, honnan sejtette ezt meg, arra sosem jött rá, de igaza volt neki – nagyon is igaza –, és ő nagyon gyorsan túl is tette magát rajta.

Így aztán az étteremben nem nagyon volt formában. Először is meg volt zavarodva. Másrészt viszont tudta. Máris eldöntötte. Nyeregben volt – eltekinthettek a semmitmondó csevegéstől. Így aztán, amikor Rosie, a sugárzóan ragyogó, a sok-sok lehámozott réteg alól csodásan előtáruló, szégyenlősen rámosolygó Rosie azt mondta, hogy sajnálja őt az egykeségéért, először ezt vágta rá: semmi baj. Aztán pár másodperccel később, amikor már az agyával is felfogta, hozzátette:

– Várjon csak. Nem. Micsoda? Mit sajnál azon, hogy egyke vagyok?

A nő elpirult. Ő is elpirult volna, de a vérkeringése már így is a teljesítőképessége határán lehetett.

– Bocsánat – mondta a nő. – Mindig azt hiszem, hogy… A húgom, ööö… Nem volt magányos?

– Nem nagyon.

– Mert nagyon kötődött a szüleihez?

– Azt se nagyon.

– Mert író? Szeret egyedül lenni a sötétben, és mélyen elmerengeni magában?

– Nem! – A férfi elnevette magát. – Na jó, talán igen. Nem is tudom. Nem hiszem, hogy egyedül merengtem volna a sötétben. De azt sem hiszem, hogy magányos lettem volna. És maga? Ezek szerint voltak testvérei?

Rosie ragyogását felhő árnyékolta be, Penn pedig rögvest a lábujja hegyéig elszomorodott.

– Volt egy húgom. Én tizenkettő voltam, ő pedig tíz, amikor meghalt.

– Jaj, Rosie, én sajnálom. – Penn tudta, hogy ezúttal azt mondta, amit kellett.

A nő a zsömléje felé biccentett.

– Rák. Szívás.

A férfi próbálta kitalálni, mit tehetne még hozzá, de mivel semmit sem tudott kifundálni, inkább a nő kezéért nyúlt. Az úgy ragadta meg, mint aki valahonnan a magasból készül lezuhanni. A férfinak a lélegzete is elakadt a hirtelen fájdalomtól, de amikor a nő feszengve lazítani próbált a fogásán, még erősebben szorított vissza.

– Hogy hívták? – kérdezte gyengéden.

– Poppynak. – Aztán, kissé szégyenkezve, elnevette magát. – Rosie. Poppy. Érti? A szüleimnek mindenük volt a kertészkedés. Mázlija volt, hogy nem Gladiolának, Kardvirágnak nevezték el. A Gladiola is abszolút terítéken volt.

– Ezért gondolja azt, hogy az egyke-gyerekkor olyan borzasztó? – Örömmel látta, hogy a nő újra nevet, de még soha senkivel nem találkozott, aki tragédiaként kezelte volna azt a tényt, hogy nincsenek testvérei. – Mert magának az volt?

– Azt hiszem. – Megvonta a vállát. – Talán ezért is kedvelem magát máris. Mindketten egykék vagyunk.

A férfi megpróbálta követni, amit a másik mondott, de csak annyit hallott belőle, hogy máris kedveli őt.

Később, jóval később a nő is ugyanazt mondta, hogy ez első látás előtti szerelem volt, hogy aznap egész délelőtt és délután úgy jött-ment, hogy valahogy tudta: ez lesz élete utolsó első randija. És amíg ez a férfit pokolian idegessé tette, őt megnyugtatta. Amíg a férfi türelmetlenül viselte a semmitmondó csevegést, addig ő tudta, hogy a világ összes ideje a rendelkezésükre áll. Már amennyiben a világ bármennyi időt is garantál. Amiről szó sincs.

Később, nem annyival később Penn a saját ágyában hevert, és a sötétben a mennyezetre vigyorgott. Próbálta magát leállítani, próbálta bizony, és ki is nevette magát érte, de nem tudott magán uralkodni. Nem tudta elnyomni, elhárítani, kordában tartani azt, amit valami icipici titokcsírának érzett, egyfajta tudásnak, amely stabil volt, mint egy nemesgáz, és úgy ragyogott, akár az arany: Poppy. A lányomat Poppynak fogják hívni. Nem elhatározás. Felismerés. Valami, ami már réges-rég igaz – Rosie tizenkét éves korától, az ő fél életével ezelőttől fogva –, csak ő még nem tudott róla.

KÓRHÁZI GYAKORLAT

Penn-nek soha többé nem jutott eszébe a barátnője barátnőjének a neve, aki ismert egy doktornőt, akit érdekelt egy randi egy költővel. Talán soha nem is tudta. A barátnőjére sem emlékezett, pedig nyilvánvalóan tartozott neki. Mint kiderült, Rosie még épp csak hogy orvos volt. Sürgősségi kórházi gyakorlatának az első évében járt. Nem volt ideje pasizni. Nem volt szellemi kapacitása pasizni. Penn eddig nem is tudta, hogy a pasizáshoz szellemi kapacitás szükségeltetik, de azt látta, hogy milyen rengeteg a memorizálni való tény, szakkifejezés, gyógyszer, kezelés, protokoll és kórisme, amelyeknek egyike sem ismerős a legkevésbé sem, viszont mind halálosan fontos, és világos volt, hogy nem lesz feszültségmentes a dolog.

– Akkor miért akart költővel randizni? – kérdezte tőle, miután Rosie elmagyarázta, hogy nincs ebben semmi különleges, egyszerűen nem volt ideje pasizni. Ha be akart volna pasizni, akkor csakis vele. De nem akart.

– Én nem azt mondtam, hogy költővel akarok randizni. Hanem, hogy költővel kéne randiznom. Egy elméletivel. Elméleti költővel. Az én szakmámban mindenki csupa szakmabelivel jön össze, és az ember egyszer csak valami túlkoffeinezett, agyonhajszolt, hullafáradt, egocentrikus pasival kezd el randizni, aki aztán, ha végre kivesz egy szabadnapot, azt is tanulással tölti. Nekem az volt a lényeg, hogy olyasvalakivel randizzak, aki ehelyett inkább alszik, aki lassan és alaposan gondolja át a dolgokat, és beszéd közben olyan szavakat használ, amelyeket nem tanulókártyákról kell bebiflázni. Egy költővel. De nem gondoltam komolyan. Nincs hozzá se időm, se energiám. Ezért van az, hogy a rezidensek mindig egymással fekszenek le. Csak ők passzolnak bele egymás életritmusába.

– Akkor miért mondott igent? – kérdezte Penn.

– Kellemes volt a hangja, amikor felhívott – vonta meg a vállát Rosie. – És untam a beteglapok kitöltögetését.

Penn már éppen felbosszantotta volna magát ezen, de aztán eszébe jutott, hogy ő is csak írói anyag reményében jött el vele. Azonkívül ez azt jelentette, hogy mégiscsak udvarolnia kell majd neki. Odáig volt az örömtől. Penn narratívát tanult, tudta hát, hogy a szerelmeseknek udvarolni kell, a kapcsolatokért meg kell küzdeni, hogy amit túl könnyedén szerez meg az ember, egykettőre el is veszíti, vagy nem is volt érdemes megszereznie. Gyanította, hogy ezt a nőt érdemes megszerezni. Állt elébe. Jó lesz – ebben mindvégig igaza volt – írói nyersanyagnak. Az lehet, hogy Rosie az emberi szívet tanulmányozza. De ő is.

Olybá tűnhet, hogy kreatív írás művészetéből diplomát szerezni jobbára abból áll, hogy az ember ír, de ez nem így van. Jobbára olvasásból áll, méghozzá nem is olyasminek az olvasásából, amit az ember olvasni szeretne, és nem is olyasminek az olvasásából, amit az ember megírni szeretne. Hanem jobbára irodalomelméletből – érthetetlen, szakzsargonnal telizsúfolt, az ember önnön projektjei szempontjából irreleváns szövegekből. Annyira azért nem volt húzós, mint a kémia, az anatómia vagy a humán fiziológia, viszont annál nagyobb időpocsékolás volt. Rengeteg idejét elvette. Szerencsére bárhol lehetett művelni. Penn éppenséggel Rosie sürgősségi várótermében művelte.

A gimnázium második osztálya utáni nyáron, amikor mindenki más, akit csak ismert, nyári munkát vállalt, gyakornokoskodott, vagy valamiféle, tábornak álcázott eszközgazdagító programban vett részt, Penn minden reggel azért kelt föl, hogy kivonatozzon a newarki nemzetközi repülőtérre. Ez még akkoriban volt, amikor bárki átmehetett a fémdetektorokon, hogy a kapuk környékén lebzseljen, és ehhez még beszállókártyára sem volt szüksége, és senkit sem zavart az a tény, hogy valaki minden áldott nap ott téblábol egyedül, poggyász nélkül, jegy nélkül, minden utazási szándék nélkül, fekete kapucnis pulóverben, és szüntelenül egy füzetbe körmöl valamit. Kiszúrta magának az egyik indulási kaput, ahol egy darabig elüldögélt, figyelt, fülelt, és történeteket talált ki az utasokról, az aktatáskás, pocakos üzletemberekről, akiknek örökösen az orrnyergüket kellett szorongatniuk, az öregemberekről a förtelmes cipőjükkel meg az ajándékhegyeikkel, de főként a magányos utasokról, akik – az ő sztorijaiban – kivétel nélkül mind valamiféle tiltott, romantikus randevúra tartottak. Amikor az induló utasokba beleunt, átment a poggyászkiadóhoz, és a könnyes találkozásokat figyelte, az összeölelkezéseket, amelyek úgy festettek, mintha az emberek bele akarnának bújni egymásba. Vagy közvetlenül a bejárat mellett leült egy padra, és a másikfajta pityergést figyelte, az elindulásokat és elengedéseket, a szeretteiktől elszakított embereket, akik egyszeriben egy végeérhetetlen sorban találták magukat szipogva, hogy aztán megkapják a beszállókártyájukat, és az átvilágítóba helyezzék a csomagjaikat. A tizenöt éves Penn szemében gyökeresnek tűnt az átalakulás, ahogy valaki az egyik pillanatban még a fiúja karjaiban zokog, és kétségbeesetten igyekszik az együtt töltött utolsó másodperceket is kipréselni, a másikban pedig már sorban áll, türelmetlenül nézegeti az óráját, egyik lábáról a másikra helyezkedik, és haragos tekintetet vet a sor elején álló idősebb házaspárra, akik mindenkit feltartanak.

Penn első kéziratának Repülőtéri tanulmányok volt a címe. A sztorikat áttette egy lemezre, kinyomtatta, aztán fekete műanyag spirálba köttette őket, de a témavezetője a repülőtéren való lógást így sem volt hajlandó besuszterolni a valódi szakmai gyakorlat kategóriájába. Mégis sokkal többet tanult belőle, mint a Rockaway Gazette-nél való korrektúrázásból meg kézirat-előkészítésből, amit a következő nyáron csinált. És sokkal többet sikerült írnia.

Így aztán a Rosie kórházi várótermében való írás-olvasás olyasmi volt, amihez ő már régóta hozzászokott: egy csomó síró ember, egy csomó szenvedés, a tragédia tetőfokai, a megkönnyebbülés tetőfokai, amelyek a megtévesztésig hasonlítottak a tragédia tetőfokaira, és egy csomó abból a furcsa paradoxonból, amelyet már a newarki nemzetközi reptéren is megfigyelt, és amely a várakozással volt szoros összefüggésben – az emberek bármennyire is életük legrosszabb vagy éppen legjobb hírére várakoznak, és ez a várakozás lehet bármilyen sejtetésekkel meg következményekkel terhes, a várakozók minden esetben átalakulnak nyűgös kisgyerekekké, akik türelmetlenül, szúrós tekintettel, vörös képpel azon dühöngenek, hogy a büféautomata nem azt adta ki, amit szerettek volna, srácokká, akik nem hallgatnak a belső hangjukra. Azt hihetnénk, hogy egy kórházi váróteremben az emberek rokonlelkek, bajtársak, akár az együtt szolgált katonák, egymás honfitársai egy kiüresedett, zaklatott világban, de nem, jobbára kerülik egymás tekintetét, és nagy passzív-agresszív sóhajokat eregetnek egymás felé, valahányszor valamelyikük veszi magának a bátorságot, hogy elsőként hívja fel magára a nővér figyelmét.

Penn udvarolt és vizsgálódott, figyelt, fülelt és a történeteihez jegyzetelt. Olvasott. Írt. Rosie pár óránként kidugta a fejét, hol vérrel telifröcskölve, hol hányadékkal beterítve, de mindig ziláltan, mindig kimerülten és vörös szemmel. Mindig rózsásan. És mindig örült, hogy látja őt, minden ellenvetése ellenére is. Márpedig ebből volt bőven. Nem kényelmetlen idekint? Az ülőhelyek fapadosak, az ennivaló pocsék. Tudod te, mennyi baktérium tenyészik a kórházi várótermekben? Tudod, milyen fura itt irodalomelméletet olvasni? Nem mondtam még, hogy nincs időm pasizni? Nem akarsz hazamenni, hogy kialudd magad? Legalább az egyikünk. Nem lenne jobb a nappalidban? Ott elhanyagolható a rizikója, hogy valaki lőtt sebbel állítson be.

Penn eleinte nem írt a beteg gyerekekről és az ő beteg szüleikről, a ráktól, szívbetegségtől, balesetektől és családon belüli erőszaktól sújtott gyerekekről, a beteg gyerekektől sújtott szülőkről. A beteg gyerekek ellentmondtak mindenfajta általa ismert narratívaelméletnek. Egy haldokló gyereknek semmi köze a megváltáshoz. Egy meglőtten vagy összeverten behozott gyerek esetéből semmi olyasmit nem lehet megtudni, amiért egy srácot érdemes lenne meglőni vagy összeverni. Ettől a Rómeó és Júliában is mindig kiakadt, ettől a befejező közhelytől, hogy legalább véget vetettek a viszálykodásnak, és összefogtak az egymással hadakozó családok, mintha ezért valahogy érdemes lett volna elveszíteniük a tinédzserjeiket. Mintha Rómeó és Júlia kész lett volna csak azért meghalni, hogy a szüleik kijöjjenek egymással.

Amikor Rosie egy éjjel nem sokkal kettő után kijött, és lerogyott melléje, ahhoz is túlságosan kimerülten, hogy meglepődjön azon, hogy őt még mindig ott találja, arról már nem is szólva, hogy hálás legyen érte, Penn gyengéden megfogta a kezét.

– Rómeó és Júlia leszarta, hogy a szüleik kijönnek-e egymással.

– Naná. – Szemek lehunyva. Talán oda sem figyelt.

– Ami azt illeti, Rómeó és Júlia valahogy olyan szexinek gondolta, hogy a szüleik utálják egymást.

– Ki nem gondolná annak?

– Nem azért voltak készek meghalni, hogy véget érjen a viszálykodás. Bármit készek voltak megtenni, csak hogy életben maradjanak. Júlia azért halt meg, hogy élhessenek. Rómeó azért ölt, hogy élhessenek.

Rosie bólintott.

– Hová akarsz kilyukadni?

– Egy gyerek betegségéből semmi jó nem származhat.

– Nem.

– Az semmitől nem lesz igazságos, semmitől nem éri meg.

– Nem bizony.

– Elbeszéléstechnikailag tarthatatlan – magyarázta Penn.

– Fura, hogy milyen kevés a kórházakban a narratívaelmélet – mondta Rosie. – Talán a tiéd az egyetlen.

– Akkor jó is, hogy itt vagyok – felelte Penn.

Mégsem a várótermi történetek voltak azok, amelyek végül beütöttek. Néhány nap múlva egy éjjel Rosie arra ért be a műszakjára, hogy Penn már betelepedett a váróterembe. Dühödten kalapálta a laptopját, még akkor sem nézett föl, amikor a nő átrohant a termen vizitelni.

– Valami új narratívaelméletet fundáltál ki? – kérdezte tőle menet közben.

– Új műfajt. – Szinte föl sem pillantott. – A tündérmesét.

– Na, persze – felelte Rosie. – Mert a tündérmesékben soha semmi rossz nem történik a gyerekekkel.

Huszonnyolc órás volt a műszakja. Penn csak ült, és az egészet végigírta. Hajnal felé együtt kávéztak és reggeliztek. Penn a büféautomatában lévő valamennyi ízesítésű kukoricachipset megkóstolta. Mire Rosie másnap éjszaka, utcai ruhába visszaöltözve, de a frufruját valami riasztóan ragacsos izével összekenve előkerült, Penn már becsukta a laptopját, és éppen A zarándok útjában készített széljegyzeteket a benne megtett útról.

– Gyere! – mondta Rosie.

Penn, maga is kissé csipás szemekkel, felnézett. Lehet, hogy két szó között elszundított.

– Hová?

– Vacsorázni – felelte Rosie. – Aztán lefeküdni.

A férfi menten fölébredt.

A Placc és Zacc Bisztróba mentek, annak ellenére, hogy a kávéjuk nagyjából olyan volt, amilyennek reklámozták, viszont itt mérték a legfinomabb késő esti gofrit a városban. Rosie a betegeiről mesélt. Mesélt a munkájáról, a rezidenstársairól, a kezelőorvosokról, a nővérekről. Mesélt arról, hogy mi a különbség az orvosi egyetem és az orvosi praxis között, aközött, amilyennek ő képzelte az orvoslást, és amilyen az a valóságban, az anatómia-tankönyvek és a tényleges anatómia között.

– Te mit csináltál? – kérdezte a férfitól.

– Ugyanezt. – Penn igyekezett minél kevesebbet beszélni. Szerette hallgatni a nőt. És túlságosan fáradt volt a beszélgetéshez.

– Ugyanezt? – Rosie igyekezett minél többet beszélni. Máskülönben ott aludt volna el az asztalnál. – Az igaz, hogy az utóbbi időben rengeteg időt töltesz a kórházban, de nem hiszem, hogy ez feljogosítana a betegek kezelésére.

– Nem betegeket kezeltem. Az iskola és a gyakorlat, a könyvek meg az élet közötti különbségről gondolkodtam. Hogy az ember milyennek képzeli el a dolgokat, és milyenek a valóságban.

– A te életedben minden metafora?

– A lehető legtöbb dolog – ismerte el Penn. – És most?

– Lefekvés.

Fontos volt, hogy tökéletesen semlegesnek őrizze meg az arckifejezését. Megdermesztette a szemét, a szemöldökét, az ajkát, a száját, az arcát. Mindent megtett, hogy kómába essen.

– Ne vágj ilyen izgatott képet! – mondta a nő. – Az alváson kívül minden máshoz túlságosan fáradt vagyok. És te is.

– Ezt honnan veszed?

– Harminchét órája vagy talpon. A tekinteted üveges, a szemed véreres. Ahogy itt beszélgetünk, már pusztulnak az agysejtjeid. Ismerem a tüneteit. Orvos vagyok.

– Épphogy csak.

– Amíg a tojásod készült, szundítottál egyet. Ez a kimerültség első tünete. Már első évben tanították az orvosin.

– Még erőre kaphatok – mondta Penn. – Lélegzethez juthatok.

– Aludnod kell – unszolta Rosie. – Előbb alszunk egyet. Aztán majd meglátjuk.

Penn úgy vélte, ez a „majd meglátjuk” kezdetnek jól hangzott. Beleegyezett a feltételekbe. Nem emlékezett rá, hogy valaha is előfordult volna vele, hogy egy nőnek, akinek udvarolt, az első rohammal alvás céljából vegye be az ágyát, de hajlandó volt tenni egy próbát. Az ágyneműjét, amelynek puhaságát nem a szövés finomsága adta, hanem az újbóli mosások végtelen sora, basset houndok képei díszítették. Dédelgetett ágynemű volt. Miközben a férfi szeme már éppen lecsukódott, a nő ezek közül a basset houndok közül mondta:

– Meséld el a sztoridat!

– Milyen sztorimat?

– A várótermit.

– Épp most élted át.

– Én nem várakoztam – felelte a nő. – Én a másik oldalon voltam.

A férfi nem tudta nyitva tartani a szemét, de nem is gondolta, hogy szüksége lenne rá.

– Mit szólnál egy esti meséhez?

– Egy esti mese tökéletes lenne – mondta a nő.

– Egyszer volt, hol nem volt…

– Nem valami eredeti kezdőmondat.

– Volt egyszer egy herceg.

– Nem hercegkisasszonnyal kéne kezdeni?

– Úgy hívták, hogy Grumwald.

– Grumwald?

– És egy messzi-messzi országban élt, ahol hercegnek lenni, nos, nem is volt olyan nagy kunszt. Vagy olyan lenyűgöző dolog. Senki sem választotta meg annak. Nem is jótettekkel, gyors észjárással, ügyes problémamegoldással vagy kemény munkával érdemelte ki. Ugyanazért volt herceg, amiért a hercegek mindig is hercegek. Mert az atyjuk egy király, az anyjuk pedig királyné. És igen, a saját külön szárnyában lakott egy kastélyban, amelynek olyan odvas fogakra hasonlító, mulatságos tetőzete volt.

– Csipkézett.

– És igen, volt neki palástja, koronája meg olyan pálcája, gombóccal a végén.

– Jogara. Istenem, Penn, azt hittem, te a szavak embere vagy.

– Fáradt vagyok.

– Egyáltalán mire valók ezek a dolgok?

– Grumwald is ezt kérdezte. Mi az értelmük? Igaz, hogy odakint, a hálószobájából nyíló lovagteremben ott volt egy valódi páncélöltöny. De máskülönben eléggé hétköznapi fickó volt. Maga takarította a fürdőszobáját. Semmi értelmét nem látta egy pálcának, gombóccal a végén. A koronától megfájdult a feje.

– A bőridegek folyamatos stimulálása következtében fellépő cranialis neuralgia.

– És úgy tűnt, a barátai, a maguk hétköznapi életével, a maguk nyári munkájával, a maguk lapos, vagy legalábbis tető formájú tetőzetével, sokkal boldogabbak nála.

– Hogy ismerkedett meg ezekkel a hétköznapi életű és háztetőjű barátaival?

– A gimnáziumban – felelte Penn.

– Állami iskolába járt?

– A szülei…

– A király és a királyné.

– …haladó gondolkodású emberek voltak, akik hittek abban, hogy sem a pénz, sem a társadalmi osztály, sem a királyi státusz nem jelenti azt, hogy az egyik gyerek jó oktatást érdemel, a másik viszont nem. Rájöttek, hogy jobb hely lenne a világ, ha minden gyermek rendelkezne tudással, intelligenciával, problémamegoldó és kritikai gondolkodásbeli készséggel, és szabadon próbálkozhatna valami élhető karrierrel, amely anyagilag is, lelkileg is támaszt nyújt neki.

– Felvilágosult gondolat.

– Igen. De Grumwald pechére, akinek nem volt milyen karrierre készülődnie, aki soha nem megy majd egyetemre, aki valószínűtlennek tartotta, hogy a szülei, legyenek bármilyen liberálisak, örömujjongásban törnének ki, ha egy parasztlánnyal kezdene randevúzni, legyen az bármilyen talpraesett. Sportolni engedték ugyan, mégsem tudott, mert senki sem akart közelit dobni a hercegnek, senki sem próbálta őt labdával a kezében megállítani vagy blokkolni a dobásait. Az iskolai táncmulatságok, amelyek a barátait olyan izgalomba hozták, mert alkalmat adtak rá, hogy szép ruhát öltsenek, limuzinnal érkezzenek, és drága ételeket fogyasszanak, szegény Grum számára olyanok voltak, mint akármelyik kedd este. Az érettségibizonyítvány-osztót mindenestül kihagyta, mert nem bírt már több csinnadrattát bevenni a gyomra, hiszen más egyébből sem állt az élete. Világa, noha gyönyörű volt, lila ködfátyol takarta, a melegét adó nap mintha csak neki sütött volna, az erdőnek, a kaland ígéretének és a varázslat lehetőségének illatát árasztotta, mégis nagyon, de nagyon picikének bizonyult. Oktatása csupán arra szolgált, hogy megmutassa neki mindazt, ami a nagyvilágban van, nem pedig arra, hogy azokat valós lehetőségként kínálja fel.

– De a madarak azért a barátai voltak? – kérdezte reménykedve és álmosan Rosie. – Hosszú, mélyenszántó éjszakai beszélgetéseket folytatott az egerekkel, akik a kebelbarátai voltak?

– Ez egy tündérmese, Rosie. Igazi, nem Disney-féle. Az egerek nem tudnak beszélni. A madarak pedig mintha gúnyolódtak volna rajta, amiért annyival szabadabbak nála. Persze voltak iskolai barátai… természetesen ő volt a diákönkormányzat elnöke, és a legtöbb sráccal így ismerkedett meg. Meg a matléták… de senki, aki igazán megértette volna. Amíg bele nem kukkantott a páncélöltönybe.

– Milyen páncélöltönybe?

– Ami ott állt a szobája előtt, a lovagteremben.

– Már meséltél róla?

– Igen. Figyelj oda!

– Figyeltem én. Azért szundítottam el, mert azt mondtad, ez egy esti mese. Ha tudom, hogy egy tündérmese rejtett információkkal, jobban igyekeztem volna, hogy nyitva tudjam tartani a szemem.

– Nincs itt semmiféle rejtett információ. Azt mondtam: fogakhoz hasonló tetőzet, pálcák, gombóccal a végükön, páncélöltöny a lovagteremben, maga takarítja a fürdőszobáját. Ebben minden benne van. Másról nem is kell tudnod.

– Mi volt abban a páncélöltönyben? – A fejét két összeszorított tenyerére hajtotta, mint egy alváshoz készülődő kislány valami képeslapon, álmosan mosolygott a férfira, és igyekezett nyitva tartani a szemét, de mindhiába.

Penn kinyújtotta a kezét, és megsimogatta a haját, a homlokát.

– Majd reggel elmondom a mese végét.

– Ez most valami trükk, hogy itt tarts engem?

– Te itt laksz.

– Mint Seherezádé?

– Itt lakik Seherezádé?

– El ne felejtsd, hol tartasz a mesében – mondta Rosie, miközben végre már kezdte elnyomni az álom. – Ha felébredünk, szeretném ott fölvenni a fonalat, ahol elejtettük.

Ám amikor felébredtek, valahol egészen máshol vették föl a fonalat.

– Legutóbb, amikor szóba került – emlékeztette Penn segítőkészen a nőt –, azt mondtad, „majd meglátjuk”.

– Hát akkor lássuk – felelte Rosie.

Kettejük kapcsolatának egyik maradandó ironikus vonása volt, hogy milyen jól bevált Penn számára a rezidensi munkabeosztás. Továbbra is odakint táborozott a váróteremben, pedig már meghódította Rosie-t, és ott olvasgatott, írogatott, a betegek közti pihenőjében pedig folytatásos meséket mondott neki. Örömmel aludt, amikor a nő aludt, és maradt fenn, amikor a Rosie-nak muszáj volt fennmaradnia. Az ilyen harmincórás műszakok vége felé Rosie már bármit odaadott volna – a szakmában elfoglalt helyét, a karrierkilátásait, a szeme világát, mondjuk, de még Pennt is – nyolcórányi alvásért, és a szíve mélyén azt is tudta, hogy ha szerepet cserélnének, ő otthon heverészne kényelmesen az ágyában, miközben a férfi éjt nappallá téve dolgozna egyvégtében, embertelen erőfeszítéssel.

Jó felkészülés volt ez a szülői létre, habár ez természetesen csak évekkel később ötlött az eszébe. Roo kialvatlan, zaklatott első hónapjának valahol a közepe táján merült fel benne, hogy milyen hatékony rosta volt a várótermi rezidensség. Itt volt egy férj, akiről tudta, hogy az éjszakák sűrű sötétjében kétóránként fel fog kelni a babához. Itt volt egy társ, aki fel fog ébredni, hogy kora hajnalban megreggeliztesse első- és másodszülött gyermeküket, arról már nem is beszélve, hogy előző éjszaka harmad- és negyedszülöttjükkel jóval éjfél utánig fennmaradt. Nem ezért választotta őt. De ez sem volt egy utolsó szempont.

Most, ennyi év elteltével azon kapta magát, hogy egy szál egymaga van a hajnali kórházban, és nincs, aki meséljen neki. A kórházi gyakorlata óta évek teltek el – az undorító szőnyeg és a kényelmetlen bútorzat azóta többször is kicserélődött –, de ő egy szívdobbanásnyi ideig még most is arra számított, amikor a lengőajtón át kilépett a várótérbe, hogy Penn arcát fogja megpillantani. Többek közt ez is olyan fura volt abban, hogy ott maradt, ahol a gyakornokidejét töltötte. Akik már évtizedek óta ott dolgoztak, minden titulusa és teljesítménye ellenére még mindig rezidensként kezelték. Ami ugyanaz marad, az mindig többet nyom a latban, mint ami cserélődik, változik és átalakul. És Penn-nek a váróterem sarkában álló széken tátongó hiánya kivétel nélkül mindig pillanatnyi megállásra késztette Rosie-t, a saját otthonában, a saját családjában, a saját ágyában, a saját életében való puszta jelenlétéről már nem is beszélve.

A maradás volt a másik dolog, amibe beleudvarolták. Arizonai lány lévén a legkevésbé sem volt felkészülve a februári Wisconsinra. Amikor a második szemeszter idején befagyott a kocsija, az világos jelnek tűnt arra nézvést, hogy emberi lény lévén talán nem lett volna szabad kimozdulnia. Az endokrinológián majdnem elhasalt, olyan sok előadást mulasztott, és nem azért, mert lógni akart az órákról, hanem mert nem tudta magát rávenni, hogy kitegye a lábát. Vizuális típus volt, aki tanulás közben behunyt szemmel képzelte maga elé az idegdiagramokat, a csontvázszerkezetet és az izommintázatokat. Egy reggel a parkolóból valami vizsgára tartva túl sokáig tartotta lehunyva a szemét, és befagyott. Megfogadta, hogy abban a minutumban otthagyja Wisconsint, amint lediplomázik.

Csakhogy túlságosan jól futott a szekér. A tanárai szerették volna, hogy maradjon, szerettek volna vele dolgozni, és mindez túl hízelgő volt ahhoz, hogy nemet mondjon rá. Penn pedig szerette a várótermet. Beleudvarolták a maradásba, így aztán maradt. Csak egy év szakirányú képzésre. Csak hogy egy kicsit belekóstoljon a kezelőorvosságba. Utána már semmibe nem fogják tudni beleudvarolni. Utána úgyis el kell mennie máshová, hogy szélesebb tapasztalatokra tegyen szert, a világnak egy másik szegletébe, ahol nem csupán elfagyott és leesett lábujjakkal, meg a horgászbotjukhoz fagyott idiótákkal gyarapíthatja szakismereteit.

Csakhogy Roo, az őt követő Ben, meg az őt követő Rigel és Orion ezt a tervet is meghiúsította, mivel a gyerekek a tervek ellenségei, ahogy önmagukon kívül minden újnak is az ellenségei. A Wisconsini Egyetemen viszont ismerték a munkaetikáját és a szakmai előéletét, sebaj, hogy már megint szülési szabadságot vesz ki, sebaj, hogy az utolsó hónapokban már az ágyhoz sem fért oda, hogy az előtte való hónapokban nem tudta megemelni a betegeket, ahogy mást se nagyon, sebaj, hogy reggelente túlságosan hányingere volt ahhoz, hogy dolgozni tudjon, éjjelente pedig beteget jelentett, mert egy kórháznál csak egy általános iskolában nyüzsög több baktérium. Nekik ennyit megért. De ezt a WE kórházán kívül senki más nem tudta. Úgyhogy maradt.

És valóban megérte. Aznap éjjel, amikor Claude létrejött, elcsípett egy hátfájásnak álcázott tüdőembóliát, egy irritábilisbél-szindrómának álcázott kamaszterhességet – vagy ha úgy tetszik, súlyos elfojtást és extrém érzékcsalódást –, egy „valószínűleg semmi komoly, de valahogy olyan furának érzem a nyelvem”-nek álcázott stroke-ot, és egy tudálékos sebész konzultánsnak álcázott elsőéves rezidenst. Erre is a fiúk nevelése készítette föl: a dolgok kiszimatolására. Még ugyanazon az éjszakán egy kislány mellett is virrasztott, aki egy ott-alvós bulin leesett a lépcsőn. Fájt a lába, fájt a karja, de Rosie tudta, hogy nem ezért sír. Hanem, mert egyedül van, és fél. A szülei az alkalmat megragadva egy éjszakára elutaztak, úgyhogy beletelik pár órába, amíg visszaérnek, a buli házigazdáinak pedig, akik behozták, ott volt egy hatéves lányokkal teli ház, akikhez muszáj volt visszamenniük. A síró kislányok, még ha kutyabajuk sem lesz, a szüleik pedig már úton vannak érte, úgy megviselték Rosie-t, mint egyetlen más esete sem. A végstádiumban lévők, akiknek a fájdalmán már nem tudott enyhíteni, akikért már semmit sem tehetett, akiket kénytelen volt elengedni, ezek egyike sem taglózta le annyira, mint a kislányok. Így aztán, amikor egy órával az után, hogy a betegszállítókat felhívta, még mindig senki sem jött a betegszállítóktól, maga vitte el röntgenre a lányt. A technológia lehetővé tette, hogy a beteg mellett maradjon, így aztán a gyermeknek volt kinek a kezét fognia, és bár a csukló csak kificamodott, a sípcsont zöldgally-törést szenvedett. Amint ezt Rosie megtudta, már azt is tudta, mit kell még tennie a kislányért, adott hát neki fájdalomcsillapítót meg három zabpelyhes kekszet, és jól megnevettette. Íme tehát, hogy Claude fogantatásának éjjelén mivé vált Rosie: anyává, feleséggé, sürgősségi orvossá, rejtélykiszimatolóvá. De kislányvigasztalóvá is. Meg röntgenasszisztenssé.

Tudta, hogy nem ez a miért. De azért mindig eltöprengett azon, hogy nem ez-e a miért.

ESTI MESE

Aznap éjjel, amikor Claude létrejött, miközben Rosie-val együtt őt is megröntgenezték, Penn otthon éppen ágyba dugta a gyerekeket. A lefekvés ideje maga volt a káoszelméleti tanulmány. Roo is szerette magát áztatni, de Orion egyszerűen bepörgött a fürdéstől, és úgy gondolta, Ben összes plüssállata a kádban szeretne búvárkodni. Bent elbágyasztotta a meleg tej, Rigelnek viszont az orrán jött ki, amikor Roo egy szál törülközőben (és azt is csak a vállára terítve) végigfutott a konyhán, és közben azt énekelte, hogy „Pénisz Maaaaan! Magas házakon ugrik át… főleg azon okból kifolyólag, nehogy fennakadjon egy villámhárítón.”

Penn lehunyta a szemét, és mélyeket lélegzett, Rigelről lehúzta az összetaknyozott-tejezett pizsamát, Orionnak leengedte a fürdővizét, úgy, hogy Orion még mindig benne ült, a limlomos fiókból ruhacsipeszeket bányászott elő, és a Kísérleti Terepen (a mosókonyhában – Rosie úgy érezte, olyan névre szorul, amely jobban tükrözi a benne uralkodó szokásos állapotokat) azokkal akasztotta fel Ben plüssijeit, hogy kicsöpögjék magukat. Négy gyermekéből három pucér volt, ami a pizsamához ugyan egy lépéssel közelebb, de az ágytól még mindig nagyon messze volt. Ben már pizsibe öltözött, ez kétségtelen, de ugyanakkor gumicsizmába, viharkalapba meg esőkabátba is, és esernyővel a kezében énekelt à la Gene Kelly a plüssállat-viharból hulló esőcseppekben.

Penn a változatosság kedvéért tornasorba állította őket, és ily módon pizsis vödörláncot alkotva egyik fiú a másiknak adogatta a felsőket, alsókat, rongyikat és csőrös poharakat, amíg mindegyik gazdára nem talált. Igen, Orion Roo pizsamafelsőjében kötött ki, amely a padlóig ért, akár valami viktoriánus hálóing, így aztán Roo maga fölül pucér maradt, amiért Rigel nem volt hajlandó pizsamaalsót venni, ennélfogva kellett neki egy pár zokni, hogy az alsógatyája ne érezze magát egyedül. És igen, Roo elcsente körgallérnak Ben rongyiját, és azzal szaladgált háromszor le-föl a lépcsőn, és közben azt énekelte, hogy „Pénisz Maaaaan! Le tud csusszanni a korláton… de mindent összevéve nem különösebben valószínű, hogy megteszi.” Penn azonban megelégelte a dolgot, és esti győzelmet hirdetett.

– Ma este melyik szoba legyen?

– A Cápabarlang! – vágta rá kórusban a négy fiú. Roo, aki Claude létrejöttének éjjelén nyolcéves volt, maga nevezte el a szobáját. A négy és fél éves Rigel és Orion a szomszédos szobát lakta, amelyet mindenki PF-nek hívott, de csak Penn és Rosie tudta, hogy azt jelenti: a Pokol Feneke. Ismét csak az asszony névadása. A hétéves Ben Ben Szobájában lakott. Ő mindent szó szerint vett.

Az szóba sem jöhetett, még ha Rosie nem dolgozott is, és esténként mindketten otthon voltak, még ha Rosie anyja oda is költözött hozzájuk, hogy segítsen, ahogy azt néhány hónapig mindegyik gyerek születése után megtette, hogy esetleg külön-külön olvassanak föl a fiaiknak. Az esti mesélés csoportos tevékenység volt. És mivel a képek körbemutogatása rengeteg fészkelődéssel meg lökdösődéssel meg csipkedéssel meg taszigálással meg eredj-az-utambólozással meg ez-rám-fingottozással meg te-tovább-nézhetted-mint-énezéssel járt, Penn sokszor inkább mondta a meséket, semmint olvasta. Volt neki egy varázskönyve, amelyikből felolvasott. Egy üres spirálfüzet. Meg is mutatta a fiúknak, hogy nincs benne semmi, így aztán nem lármáztak, hogy láthassák. Aztán felolvasta nekik. Mint a mesében.

Amikor Rosie-nak mesélte, a herceg hálószobája előtt álló páncélöltöny rózsákkal volt teli. A herceg döbbenten látta, hogy színültig van virágokkal, Penn viszont tudta, hogy ez elbeszéléstechnikailag elkerülhetetlen, ha az ember egy sürgősségi rezidens mellett ébred az ágyban, akit Rosie-nak hívnak, és aki azt bizonygatja, hogy neki nincs ideje pasizni. És nemcsak először, hanem valahányszor a herceg a sisakrostély mögé kukucskált, égővörös és rózsaszín és sárga szirmok buggyantak ki alóla, és rózsás illatukkal betöltötték a termeket. A srácok számára viszont valami még ütősebb dologgal volt megtöltve az a páncélöltöny.

– Tehát a herceg fölemelte a sisakrostélyt, belenézett, és azt látta, hogy… egyáltalán semmi sincs benne.

– Semmi? – visította Roo.

– Semmi – tudósított higgadtan Penn.

– Ez nem igazság – mondta Rigel.

– „Ez nem igazság”, mondta Grumwald, „csak most vettem észre, hogy amióta az eszemet tudom, ez a buta vaskupac itt áll a hálószobám előtt, és arra számítottam, hogy majd valami elvarázsolt lovag lesz benne, vagy egy múmia, vagy legalábbis valamilyen mesebeli rágcsáló.”

– Vagy egy beszélő pók. – Ben épp a Malac a pácbant olvasta.

– „Vagy egy beszélő pók”, gondolta Grumwald. „Vagy egy kis rózsa.”

– Rózsa? – kérdezte Roo. – Mit keresne egy páncélöltönyben rózsa?

– Ja – mondta erre Rigel.

– Ja – visszahangozta Orion.

– Pár év múlva majd megértitek. Mindenesetre nem volt benne semmi, és Grumwald már éppen lecsukta volna a sisakrostélyt, hogy lemásszon a zsámolyról, amire föl kellett lépnie, hogy elérje, amikor meghallott valamit.

– Egy szellemet? – kérdezte Ben.

– Egy zombit? – kérdezte Roo.

– Egy hang volt az – felelte Penn. – És ez a hang azt mondta, hogy…

– Búúú! – üvöltötte Rigel.

– Rúúú! – bömbölte Roo.

– „Egyszer volt, hol nem volt” – mondta Penn.

– Egyszer volt, hol nem volt? – kérdezte Ben.

– A páncél nem volt üres. A páncél teli volt. És abban a páncélban egy mese rejtőzött, egy mese, amely ki akart onnan szabadulni.

– Miért akart kiszabadulni?

– Minden mese ezt akarja. Ki akarnak szabadulni, hogy elmondják és meghallgassák őket. Különben mi értelme lenne a meséknek? A kisfiúknak akarnak segíteni, hogy elaludjanak. A konok anyukáknak akarnak segíteni, hogy beleszeressenek az apukákba. Az embereket akarják tanítani, megnevettetni és megríkatni.

– Miért akarna egy mese megríkatni valakit? – Ben sokkal komolyabb volt a testvéreinél.

– Amiért az ember egyébként is sírni szokott – felelte Penn. – Kisírja magát, és máris jobban van. Már nem is sajog a bibije. Már nincs is annyira megbántva. Néha, amikor az ember szomorú vagy meg van ijedve, és hall valami szomorú vagy ijesztő mesét, utána már nem is olyan szomorú, nincs is annyira megijedve.

– Ennek semmi értelme – mondta Ben.

– Akkor is így van – magyarázta Penn.

– Csak ennyit mondott az a mese? – kanyarodott vissza a lényegre Orion. – Hogy egyszer volt, hol nem volt?

– Nem, mert ez egy varázsmese volt. Se vége, se hossza. Nem volt neki vége. Végtelen volt. Valahányszor úgy tűnt, hogy most mindjárt valamiféle befejezése, tanulsága vagy végkifejlete lesz, irányt váltott, és újrakezdődött.

– És mi állt az utolsó oldalon – Ben mindent szó szerint értése néha a végletekig kiszipolyozta Penn kreativitását –, ahol annak kéne állnia, hogy „Vége”?

– Nem volt utolsó oldala. Bűvös mese volt. – Újra megmutatta nekik az üres spirálfüzetet, hogy az ember csak lapozhat és lapozhat benne, és sohasem fog kifogyni az oldalakból.

– Mint egy karika? – kérdezte Ben.

– Pontosan, mint egy karika.

– A mesék nem karikák – mondta Roo.

– Az összes mese karika – mondta Penn.

– Ezt nem értem, apa – szólalt meg egyszerre Rigel és Orion.

– Senki sem érti – felelte Penn. – A mesék nagyon titokzatosak. Ez a másik lényege a meséknek. Hogy önmagukat mesélik. És hogy titokzatosak.

– Utána mi történt? – kérdezte Roo. – A mesében.

– Melyikben?

– Milyen melyikben?

– Melyik mesében? A Grumwaldról szólóban? Vagy a páncélöltönyéből előkerültben?

– Mindkettőben.

– Sok minden. Még rengeteg minden történt. Mindkettőben.

– Meséld el! Meséld el!

Penn-nek átfutott a fején, hogy mennyire volt okos dolog tőle egy komplett görög kórust nemzeni a meséi meghallgatására.

– Holnap. Folyt köv holnap. Ma este alszunk.

A lefekvéshez készülődés további háromnegyed órát vett igénybe, amelyet az követett, hogy Penn a földszinti fürdőszoba mennyezetéről levakarta a fogkrémet, a folyosó padlójáról összeszedett egy egész mosásnyi szétdobált szennyest, és véletlenül összetaposott egy LEGO dinoszaurusz dzsungelkastélyt, amiért, tudta jól, másnap reggel drágán fog megfizetni. Mindent összevetve, egy sikeres lefektetés meg egy olyan teljesítmény, amely pariban van egy különösen nehéz fejezet befejezésével vagy egy adóbevallás kitöltésével. Nem tüdőembóliát diagnosztizált, de azért ez sem volt elhanyagolható, és lehetővé tette a tüdőembólia diagnosztizálását. Utána sajnos már nem jöhetett munka vagy takarítás, mosogatás, uzsonnásdobozok pakolása, testedzés vagy bármi egyéb, ami még elvégzésre várt. Lefektetés után már csak tévézés jöhetett. Vagy ivás. Aznap este, amikor Claude létrejött – ennek gyümölcse persze csak még strapásabbá fogja tenni a lefektetés idejét –, mindkettőről egyszerre gondolta azt, hogy az hangzik a legjobban, és becsülettel meg is próbálkozott velük, de a kanapén még az előtt elnyomta az álom, hogy bármelyikben is túlságosan messzire jutott volna.

AMIKET AZ ORVOSOKNAK MONDTAK

Claude első szava, amikor még csak kilenc hónapos, egyhetes és háromnapos volt, úgy hangzott, hogy „bologna”. El sem lehetett téveszteni. Lehet, hogy a sok elgügyögött „ma” meg „pa” meg „ba” is szó volt, de lehet, hogy nem, és lehet, hogy amikor a kádban a vizet csapdosta, és azt mondta, hogy „vi-vi-vi”, akkor beszélt, de lehet, hogy csak véletlen egybeesés volt, azt viszont, hogy „bologna”, olyan tisztán ejtette ki, mint egy helyi műsorközlő. Az, hogy Claude mikor kezdett el beszélni, egyike volt a sok-sok kérdőív sok-sok kérdésének, azon véletlenszerű tények egyike, amelyeket az egészségügyi szakemberek viszonyítási alapként tartottak számon. Az orvosok mindig egyfajta derűs leereszkedéssel néztek Rosie-ra, amikor a kilenc-hónaposan-már-beszélt részhez ért. Aztán kénytelen volt újra és újra átesni a következő beszélgetésen:

– A babák hat hónapos koruk tájékán, vagy még korábban valóban elkezdenek gőgicsélni, anyuka – mondták az orvosok. Pennt csak néhányuk szólította apukának, ő viszont mindig anyuka volt. Ezt nyilván a szakirányú képzés idején tanították azoknak, akik gyermekorvoslásra specializálódtak, mert a hosszú évek alatt, amíg a képzése tartott, neki soha senki nem tanácsolta azt, hogy anyukának szólítsa egy beteg édesanyját. Ha valaki mégis megteszi, annak elmagyarázta volna, hogy a szó mögöttes jelentése – maga kevesebbet tud a gyerekéről nálam, hiszen én képzett szakember vagyok, és azért is, mert nő lévén maga egy kissé hisztériás – sértő, igazságtalan és az orvos számára egyenesen kínos.

Az orvosok mindig így folytatták:

– A gőgicsélés persze fontos első lépés, de nem erre gondolunk, amikor azt mondjuk, hogy „beszéd”. A „ma” meg a „pa” nem számít.

– Bologna – mondta Rosie.

– Nem, attól tartok, ez az igazság – mondták az orvosok.

Claude nyelvi fejlődésének meghatározó hetei alatt a hús óriási civakodás forrása volt a családban. Rigel éppen semmi mást nem volt hajlandó megenni, csak húsfélét. Bolognai felvágottat követelt reggelire és ebédre, marhasültet ebédre és desszertnek, szalámit rágcsálnivalónak. Az óvodából szivárványos marhahússzeletek képeivel állított haza. A dömperei meg az űrhajói egytől egyig sonkát szállítottak. Ennek ellensúlyozására Orion semmi egyebet nem evett, csak répát és répa alakú ennivalókat, és bár a szülei hálásak voltak a vega virslik meg a csúcsosra csócsált végű müzliszeletek alakjában ily módon rendelkezésre álló élelmezési lehetőségekért, ez a felállás nem volt fenntartható. Mindennek az lett a következménye, magyarázta az orvosoknak Penn, hogy rendkívüli dolog volt ugyan, hogy egy kilenc hónapos baba azt mondja, „bologna”, de néha még a rendkívüli dolgok is belevesznek a nagy kavarodásba. Rosie véleménye inkább efelé hajlott: a gyerekek normális állapota minden, csak nem normális. Ami megnehezíti a kialakuló rendellenességek felismerését.

Claude kilenc hónaposan mondta ki azt, hogy „bologna”, és már első születésnapja előtt teljes mondatokban beszélt.

– Van neki idősebb testvére? – kérdezték az orvosok.

– Hát van – felelte Penn.

Erre ők elégedettnek tűntek.

Claude azonban más vonatkozásokban is korán érő volt. Hat hónaposan már mászott. Kilenc hónaposan járt. Abban az évben, amikor hároméves lett, Claude megírt és illusztrált is egy krimisorozatot, amelyben egy kölyökkutya és egy panda fogott össze, hogy rejtélyes bűnügyeket oldjon meg. Rigelnek és Orionnak születésnapi tortát sütött – háromemeleteset –, amiben a sütőn kívül senki sem segített neki. Azt mondta, ha majd nagy lesz, séf szeretne lenni. Azt is mondta, hogy ha majd nagy lesz, macska szeretne lenni. Ha majd nagy lesz, mondta, séf, macska, állatorvos, dinoszaurusz, vonat, farmer, furulyás, tudós, fagylalttölcsér, egyes védő vagy esetleg egy olyan újfajta ételnek a feltalálója szeretne lenni, amelynek olyan az íze, mint a csokoládéfagylaltnak, de olyan tápláló, hogy arra az anyja is igent mondana reggelire. Ha majd nagy lesz, mondta, lány szeretne lenni.

– Oké – mondta először Penn, ahogy az összes többire is, a fagylalttölcsért is beleértve. – Remekül hangzik.

Rosie pedig azt mondta:

– Ha majd nagy leszel, bármi lehet belőled, amit csak akarsz, bébi. Bármi a világon.

Ezt persze biztatásnak szánta. Megerősítésnek, hogy a kisfia elhiggye, határtalan jövő vár rá, hiszen okos, tehetséges, megfontolt és szorgalmas munkás, röviden tehát, hogy kezdhet bármihez, amihez csak kedve támad. Úgy képzelte, hogy mire odajut, már nem akar majd se macska, se vonat, se fagylalttölcsér lenni, így aztán nem is fogja felzaklatni, ha nem tudja elérni ezeket a célokat. Így értette ő.

Ám lett légyen Claude bármennyire is rendkívüli, még mindig csak hároméves volt.

– Mama?

– Igen, drágám?

– Ha majd felnövök, és lány leszek, újra fogom kezdeni?

– Újrakezdeni, honnan?

– Babaként újrakezdeni.

– Ezt hogy érted, drágám?

– Elölről kell majd kezdeni lánynak lenni, és újra fel kell nőnöm? Vagy olyan korú lány lesz belőlem, mint én leszek, ha már felnőttem, és azzá lehetek?

– Elvesztettem a fonalat – felelte Rosie.

– Ha majd felnövök, én kislány akarok lenni, de ha egyszer már felnőttem, nem leszek többé kicsi.

– Ja, értem már. – Pedig nem értette. – Szerintem, ha majd nagy leszel, valószínűleg már nem fogod azt akarni, hogy kislány legyél. Ahogy szerintem azt sem fogod akarni, hogy vonat, macska vagy fagylalttölcsér legyél.

– Mert az butaság – mondta Claude.

– Valószínűleg inkább valami munkát szeretnél majd. Lehet, hogy farmer leszel, vagy tudós. De az is lehet, hogy olyasmi, amire eddig még csak nem is gondoltál. Jól van ez így. Még rengeteg időd van rá, hogy eldöntsd.

– Vannak lányfarmerek meg lánytudósok is? – kérdezte Claude.

– Hát persze – felelte Rosie. – Én is lánytudós vagyok.

– Akkor én is az akarok lenni – döntötte el Claude. – Lánytudós. Kaphatok egy Popsicle-t?

– Persze – felelte Rosie.

Később – hogy ez mikor volt: aznap, azon a héten vagy abban a hónapban, sem Penn, sem Rosie nem emlékezett rá, amikor a hosszú évek során újra és újra feltették nekik a kérdést, hogy mennyire volt kitartó, következetes, magabiztos a fiú