SIGRÍÐUR HAGALÍN BJÖRNSDÓTTIR

SZENT SZÓ

Fordította

PATAT BENCE

A könyv eredeti címe: Hið heilaga orð

Szerző: Sigríður Hagalín Björnsdóttir

Az eredeti kiadó: Benedikt, Reykjavík, www.benedikt.is

Borító: Szabó Imola Julianna

Fordította: Patat Bence

© Hungarian translation: Patat Bence, 2021

© Cser Kiadó, 2021

© Sigríður Hagalín Björnsdóttir, 2018

A könyv magyar fordítását az ICELANDIC LITERATURE CENTER

támogatta.

A Cser Kiadó 2021. évi kiadói programjának megvalósítását a Magyar Művészeti Akadémia támogatta.

Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978-963-278-671-1

Kiadja a CSER Kiadó

Felelős kiadó: a kiadó vezetője

1114 Budapest, Ulászló u. 8.

Telefon: (+36-1)386-9019

E-mail: info@cserkiado.hu

Honlap: www.cserkiado.hu

Szerkesztette: Cser Judit, Vörös András

Tördelés, nyomdai előkészítés: Török Andrea

Elektronikus verzió: Takács Gábor

„Az írásbeli érintkezésnek az volt az elsődleges feladata,

hogy megkönnyítse a leigázást.”

Claude Lévi-Strauss: Szomorú trópusok

(Örvös Lajos fordítása)

Mármost, ha valaki írni akarna, vagy a nyelvünkön leírtakat tanulmányozná, legyenek azok vallásos művek, törvények vagy nemzetségrendek, vagy ha bármilyen más hasznos tudást óhajtana tanulni vagy tanítani könyvekből – feltéve, hogy elég alázatos a tudásvágya, és inkább szerezne egy kevés ismeretet valamiről, mint semmit, amíg nincs lehetősége többre –, úgy olvassa ezt az értekezést figyelemmel, és javítson rajta, amint ez sok helyen szükséges is, értékelje az igyekezetemet, bocsássa meg tudatlanságomat, és használja ezt a betűrendet, amit már korábban ideírtam, míg olyat nem talál, ami jobban kedvére lesz:

a a˙ ǫ ǫ˙ e e˙ ę e ı i o o˙ ø ø˙ u u˙ y y˙ b B c C d D

f F g G h H l L m M n N p P r R s S t T x X þ Þ

Az első nyelvtani értekezés

kb. 1125–1175

a 14. századi Ormsbókból

(Veress Dávid fordítása)

Szent szó

OTT VAGYUNK EGYMÁS MELLETT AZ ELSŐ KÉPEN, ami rólunk készült. A két anya a kanapén, Júlía kecses, mint egy tündér, Ragnheiður dundi a terhességtől, tekintetük csupa kedvesség.

A fénykép a régi Verseskönyvben lapul, valószínűleg könyvjelzőnek használták. A régi szobánk padlóján találom meg, ottmaradt, amikor költöztünk, kifakult a portól és a hideg nedvességtől, ami úgy telepedik a lakatlan és fűtetlen házakra, mint a gyász.

A kép színei kifakultak, az egyik sarkában sötét folt, az előtérben nagy hamutartó, tele cigarettával, a háttérben könyvszekrény.

Az anyák ölében ülünk, az egyikünk kócos, szőke hajjal, sötét szemmel bámul a fényképezőgépbe, a másikunk kopasz és grimaszol, mint egy kis troll. Júlía szája félig nyitva, mosolyog, kinéz a képből, mintha beszélgetne valakivel, aki a fényképezőgép mögött áll. Talán az apánkkal, talán ő készíti a képet, és valaki áll mögötte, de Júlia mintha minden energiáját erre a foltra, erre a lencsén kívül lévő személyre összpontosítaná. Ragnheiður mosolya finom, befelé forduló, mintha az ölében ülő gyereket nézte volna, aztán amikor a fényképész megkérte, hogy nézzen fel, az arcán maradt volna a mosoly.

Nagyon fiatalok, húsz év körüliek, és derült fölöttük az ég. A jelek szerint fel sem merült bennük, hogy a döntésük bármilyen módon is szokatlan volna vagy hogy hátrányunkra válna.

A két anya volt a világ közepe, ők jelentették életünk súlypontját, mindenhatókként és mindentudókként. Úgy keringtünk körülöttük, mint a holdak, és valahol a periférián ott volt apánk, fényesen, mint a nap, súlyosan, mint egy fekete lyuk – egy teljesen más világból.

Ez még az előtt történt, hogy megérkeztek a szavak és a betűk, mielőtt egymás mellé rendeződtek, és mondatokká és történetekké álltak össze, végtelen betűsorokká, amelyek letelepedtek a horizonton, körbevéve bennünket, egyvalamit bezárva, mást pedig kizárva.

Felpillantok, az álmennyezetet részben eltávolították, látszik a padlás, a csupasz tetőzet, por táncol a tetőgerincnél lévő kis, rombusz alakú ablakon beáradó napsugarakban, és egyszeriben minden olyan, mint volt, akkor, nagyon régen.

Mesélj nekem, nővérem. Mint amikor kicsik voltunk.

Mesélek neked, kisöcsém. Mint amikor kicsik voltunk.

1. NAP

Edda egy augusztus végi, meleg és fényes reggelen elindul otthonról, és eltűnik. A kisfia háromnapos, amikor otthagyja alvás közben a bölcsőben, és a rendőr, aki beszél a családdal, azt mondja nekik, hogy adjanak hálát ezért. Gyakran aggódni kell az újszülöttek épségéért, amikor az anyjuk hirtelen eltűnik: ha elborul az elméjük, néha magukkal viszik a kicsiket.

Elborul az elméjük? kérdez vissza Einar. Maga szerint a nővéremnek elborult az elméje?

A rendőr szomorú tekintettel néz rá, nem visel egyenruhát, de látszik rajta, hogy sok mindent látott már ebben a munkában, mégsem sikerült felvérteznie magát az útjába kerülő hétköznapi csúfságokkal szemben.

Ne haragudjon, esetlenül fogalmaztam. Ismert jelenség, hogy a nők a szülés után kizökkennek az egyensúlyból. Nem a nővére az első, aki eltűnik a gyermekágyból. A szülés utáni depresszió viszonylag gyakori. Nem értek hozzá, de úgy tudom, hogy az úgynevezett gyermekágyi pszichózis abból alakulhat ki.

Nem lehet, hogy csak elugrott valahová? Mondjuk, elment kocogni, és megfeledkezett magáról? Még csak néhány órája tűnt el, vélekedik Einar.

Júlía szúrós szemmel néz rá. Ő arra számít, hogy ez a családi találkozó jól sikerül, eredményes lesz. Megcsókolja Einart, amikor megérkezik, de a férfi későn jön meg, borostásan, bűzlik a halnyálkától és a cigarettától, nincs Júlía ínyére.

Inkább ne zavard az urat, Einarkám, mondja, segíteni próbál nekünk.

Mentőalakulatok indultak el, hogy átfésüljék a partokat, és sajtóközleményt küldtek a médiának: A fővárosi rendőrség Edda Örlygsdóttirt keresi. És persze Einar tudja, hogy ez nem a megfelelő pillanat a veszekedésre, de ez nem veszekedés: ő kezdettől fogva tudja, hogy a nővére az eszénél van, hosszú idő után először összeszedte magát.

Einar izzadt és ingerült, fészkelődik a széken, ennek a napnak nem lenne szabad így telnie. Azt tervezte, hogy ha végzett a folyónál a műszakkal, a kollégáival eszik, és korán lefekszik aludni. A telefonja néhányszor rezgett ugyan a mellső zsebében, de hagyta kicsengeni, eszébe sem jutott felvenni, éppen ráérzett, hol rejtőznek a halak. A nap több héten át sütötte a völgyet, a folyóparton forró moha és áfonyacserjék illata szállt, de nem volt nagy kapás, a halak alig mozogtak. A halászok lustán lépkedtek a part mentén, inkább csak lelkiismeretességből, semmint lelkesedésből dobálták be a horgot, a légy csak táncolt a víz felszínén. Aztán hirtelen egy felhő vonult a nap elé, leheletfinom pára telepedett a világra. Ez történt, a folyóban lévő fekete mélyedés elhomályosult, a sziklák már nem tükröződtek benne, és Einar ismerős bizsergést érzett a tarkóján.

Legyet cserélt, egy kis Sunray csalit tett fel, és bedobta, hagyta, hogy sodródjon a csendes vízben, és rándulást érzett, azonnal rákapott valami, ahogy számított is rá. Megrántotta a botot, és érezte, hogy a lazac ellenszegül, megengedett magának egy másodpercnyi gyermeki örömöt, egyetlen pillanatnyit, majd átnyújtotta a botot az ügyfélnek. Az övé volt ugyanis a dicsőség, hogy kihúzza a halat, és bejegyezze a saját neve mellé a horgászati nyilvántartásba.

A telefon megint rezgett, már ötödszörre, Einar kihalászta a zsebéből, a számra pillantott, majd felvette.

Júlía hangját alig hallotta a folyó zúgásától. A felesége csak rendkívüli okból hívhatja munka közben, az első gondolata az volt, hogy az anyjával történhetett valami, megint rohama volt. De Júlía folytatta: Eddáról mondott valamit.

Micsoda? ordította a telefonba, hogy túlharsogja a folyót. Mi van Eddával?

Nem tudjuk. Eltűnt.

Nem mehetett messzire, hiszen most szült, felelte Einar.

A gyereket otthagyta, válaszolta Júlía. Gyere haza.

Dolgozom. A folyó közepén állok.

Meg kell keresnünk, mondta Júlía. Össze kell fognunk, legalább most. Hazajössz és kész.

Júlía hangja furcsa volt, el-elcsuklott, amikor pedig letette, Einar csak topogott a folyó síkos kövein. A folyó erősen belekapott a horgásznadrágjába, aztán odakiáltott neki az ügyfél, hogy menjen oda segíteni. Einar szitkozódva kifutott a partra a merítőhálóért, de a halnak időközben sikerült elszabadulnia, a zsineg csak fityegett a boton. A férfi tombolt dühében, miféle idegenvezető az, aki a lazac fárasztása közben a telefonján lóg?

Einar közölte vele, hogy mennie kell, vészhelyzet állt elő. Az ügyfele vele jöhet a halászkunyhóig, vagy ott maradhat a folyóparton, hogy megpróbáljon egyedül horgászni. Azzal felmászott a hasadékban, a nap közben kibújt a felhők mögül, és a folyó ott sziporkázott a völgy aljában: aznap aligha fognak több halat. A halászkunyhó egy fákkal benőtt magaslaton állt, mellette a jacuzzi már megtelt tehetős, őszes mellszőrzetű vendégekkel. Komoly összegeket fizettek azért, hogy horgászhassanak, de ehelyett a jacuzziban töltötték az idejüket és söröztek. Einar nem vesztegette az időt arra, hogy köszönjön nekik, egyenesen a szobájába vonult, összeszedte a holmiját, egy sporttáskába dobálta a néhány ruhadarabot, a számítógépét meg a fülhallgatót, és mielőtt melléjük kerültek volna könyvek is – a Pisztránghorgászat Amerikában, a Búcsú a fegyverektől és az Advent –, amelyeket már annyiszor olvasott, hogy szinte kívülről fújta őket, mindháromba belelapozott egy pillanatra.

Betette a táskát a csomagtartóba, a horgásznadrágját belegyűrte egy fekete szemeteszsákba, szétszerelte a botot, az orsókat meg a légytartó dobozokat a horgásztáskába rendezte. A csomagtartó bűzlött a haltól, de az öreg Patrol látott már rosszabbat is, köhögve elindult, és zötykölődött felfelé az emelkedőn.

Einar nem nézett a visszapillantó tükörbe, az országútra és a hazafelé vezető útra koncentrált.

És ez a furcsa kis család most itt ül Edda nappalijában. A lakás világos, ízléses és csupasz, mint egy jéghegy, egyikük sem illik bele, leszámítva Ragnart, Edda férjét. Meg persze Eddát, aki tizenkét órája tűnhetett el, legalábbis a rendőrség szerint.

Mi a legrosszabb, ami történhetett, töpreng Einar. Hogy Edda öngyilkos lett, vagy hogy egyszerűen úgy döntött, hogy ebben nem akar részt venni? Hogy otthagyja azt a csöppséget, aki az apja mellett nyugtalanul alszik a kiságyában, hogy nem hajlandó az anyja lenni?

Ragnar rettenetesen néz ki. Panaszkodik: a kisfiú nem alszik semmit, és most még ez is, mutat a fekete-fehér nappalijukban félkörben ülő többiekre. Mintha az ő hibájuk volna.

Az anyósa hideg tekintettel néz rá: Júlía nem bírja a nyafogós férfiakat. Einar szerint Júlía mindig is eléggé udvariasan bánt Ragnarral, de most nincs hozzá türelme, a veje egyfolytában magával foglalkozik, össze van zavarodva, és gyenge, amikor éppen erősnek kellene lennie.

Ha Edda teljesen jól lenne, sosem tűnt volna el így, anélkül, hogy szólt volna bárkinek, ebben biztos lehetsz, mondja határozottan Júlía. Vigasztalólag megfogja Ragnheiður kezét, aki mellette ül, egy gyapjútakarót a térdére terítve, és némán figyel. Ragnheiður tenyere nyirkos volt, amikor Einar megérkezett, és megfogta a kezét, a szemébe nézve fürkészte annak a jelét, hogy érti, mi történt.

Ne félj, anyukám, mondta neki. Megtaláljuk. Megígérem.

Lehajolt, és esetlenül megölelte, biztonságot keresve, mint oly sokszor, kezdettől fogva, de Ragnheiður már nem tud biztonságot nyújtani neki. Szinte csak árnyéka önmagának, fejét oldalra billenti, tekintete üres.

Einar elnézi őket, Ragnheiðurt és Júlíát, ahogy egymás mellett ülnek, az egyik szelíd és védtelen, leszegett fejjel ül a kanapén, a másik kihúzza magát, és tekintete éles, mint a penge. Júlía feljebb húzza a gyapjútakarót Ragnheiður térdén, megigazítja a pulóvere gallérját, szüntelenül vele foglalkozik, állandóan aggódik, nehogy megfázzon.

Einar két anyja. És Edda két anyja.

Ragnar elölről kezdi a történetet, korán kelt fel, a kisfiú többször is felébredt enni, aztán visszaaludt. Kikelt az ágyból, hagyta Eddát aludni, felöltözött, ivott egy kávét, aztán úgy döntött, hogy bemegy a munkahelyére, hogy előkészítsen egy délelőttre tervezett megbeszélést.

Hánykor indult el, kérdezi a rendőr, pedig ez már kiderült.

Fél hét tájban, ismétli meg Ragnar. Bementem az irodába, tízkor kezdődött egy megbeszélés, és fél tizenkettőre végeztem. Akkor hazamentem, de Edda nem vette fel, amikor hívtam, gondoltam, még alszik. Ittam egy fehérjeitalt és lefeküdtem a kanapéra, a kicsi sírására ébredtem. Akkor már egy óra volt.

A gyerek felébred, mintha tudná, hogy róla beszélnek, vékonyka nyöszörgés hallatszik a gyerekszoba felől. Ragnar kissé esetlenül az ölébe veszi a fiát, Einar szinte nem is emlékszik, hogy látott-e valaha ennyire közelről ilyen kis újszülöttet, csodálkozik, milyen aprócska a fiú, furcsán törékeny, mintha az élet bármelyik pillanatban elszállhatna belőle.

Ezek szerint Edda akár már hat órával az előtt eltűnhetett, hogy maga észrevette volna, állapítja meg a rendőr, miután a kisfiú megnyugodott.

Igen, feleli Ragnar, és tengerkék szemmel mered rá. Talán attól fél, hogy ráterelődik a gyanú, azzal vádolják majd, hogy ő a bűnös a felesége eltűnésében. Ha Einar rendőr lenne, felvenné a gyanúsítottak listájára, látva, mennyire szerencsétlen, elesett és ideggyenge.

De Ragnar leginkább az anyósától tart. Júlía szúrós szemmel néz rá, igyekszik visszafogni magát, de meg van rémülve, és mindig a méreg a leginkább kéznél lévő fegyvere, nem tudja türtőztetni magát.

Bevallom, hogy nem értem ezt a történetet, szólal meg. Nem értem, hogy jöhettél haza úgy, hogy be sem néztél hozzájuk. Van egy újszülött gyereked, a feleséged még gyermekágyas, de te, mielőtt megnéznéd, hogy minden rendben van-e velük, enni készítesz magadnak és lefekszel? És nem mész fel a hálószobába, hogy vess rájuk egy pillantást?

Ezzel mit akarsz mondani? húzza ki magát Ragnar, és megigazítja a fiát az ölében. Hogy én vagyok a hibás?

Lehet, hogy a kicsi órákon át egyedül feküdt ott. Miközben te a kanapén aludtál, mint valami szerencsétlen, meg is halhatott volna – megfulladhatott volna, vagy az ég tudja.

Júlía dühös és mint mindenki, meg van ijedve, lebénították a hírek, úgy döntött, hogy még vár, aztán nekiállt telefonálni, érdeklődni, a kórházban, barátoknál és ismerősöknél. Közben beesteledett, mindenki izgatott a feszültségtől és a fáradtságtól és az Edda automata csodájában készült kávétól.

A rendőr megköszörüli a torkát, és újra átveszi a beszélgetés irányítását, ismerteti a rendőrség elméletét. Fontos, hogy mindenki megőrizze a nyugalmát, mondja, és tekintetét Júlíára szegezi. Edda tudomásunk szerint nem fogyasztott kábítószert, de tudunk a pszichés problémáiról és az öngyilkossági kísérleteiről. Az ilyen helyzetben lévő nőket általában teljesen összezavarodva, de épségben találják meg, úgy, hogy kóborolnak valahol. A jelek szerint mindent itt hagyott, csak az a ruha van nála, amit éppen viselt. Sem a barátnői, sem az ismerősei nem hallottak róla, az anyósáék nyaralóját üresen találtuk. Nem szabad kétségbe esni, teszi hozzá. Alig fél nap telt el az óta, hogy utoljára látták.

A rendőr tétován elgondolkodik.

Őrizzék meg a nyugalmukat, és támogassák egymást. Ilyen helyzetekben fontos, hogy a család összetartson. Beszélgessenek, és értesítsenek bennünket, ha valami eszükbe jut. Bármilyen apróság, ami segíthet a keresésben, egy múltbeli történés, valami olyasmi, amiről csak önök tudhatnak. Önök ismerik Eddát a legjobban.

Einar szúrós szemmel néz rá.

Ez igaz, mi ismerjük Eddát a legjobban, helyesel. Tudjuk, hogy jól van. Nem kell megőriznünk a reményt, és nem kell vájkálnunk a múltban. Ami volt, elmúlt, Edda felnőtt nő.

Rendben, feleli a rendőr, amint megtudunk valamit, szólunk önöknek.

A családi kupaktanács véget ért. Júlía olyan tekintettel néz Einarra, mintha meg akarná ölni. A férfi feláll, nyom egy gyors puszit Ragnheiður arcára, majd kisiet a rendőr után.

ITT

Minden történetnek van eleje és vége, és most túlságosan előreszaladtunk. Kezdjük a legelején.

Itt vagyok, ez alatt a gyapjútakaró alatt, a tekintetem üres, a hangom pedig elhalkult. Csak önmagam árnyéka vagyok, mondják, csak vegetálok, pedig ahogy látod, ez csupán a felszín. Úgy érzem, még sosem fogott ennyire jól az agyam, mint most, amikor nem kell magánhangzókká és mássalhangzókká, fonémákká, alannyá és tárggyá, arcjátékká, sóhajokká és gesztusokká átkódolnom. Emberi beszédre lefordítanom. Beérem azzal, hogy itt ülök a hintaszékben, nézek ki az ablakon, és hallgatom a rádiót. Az 1-es csatornát, az állami rádiót választották nekem, állítólag az felel meg a legjobban a magamfajta nőnek, pedig a változatosság kedvéért néha szívesen hallgatnék mást is, rábeszélném őket a K-100-ra vagy akár a Léttbylgjanra, de nekem az 1-es csatorna jutott osztályrészül. Kívánságműsor, reykjavíki rádió, a légnyomás 900 millibár. Rosszabbul is lehetne tölteni az időt.

Szeszélyes egy dolog az idő. Úgy tűnik, mintha állandó, egyenletes tempóban haladna, pedig valójában kanyarog, ugrál a víz alatti kövek között, megpihen a csendes mélyedésekben, megposhad a pocsolyákban és a hegyekből vad vízesésekbe veti le magát. Néha pedig mintha nem engedelmeskedne a természet törvényeinek, és hátrafelé haladna, a kezdetet keresve.

Még az sem biztos, hogy létezik, legalábbis abban a hétköznapi értelemben, ahogy mi gondoljuk. Milliók éltek és haltak meg anélkül, hogy ismerték volna a múlt és a jövő fogalmát, egész életük egyetlen általános jelenben telt, figyelték, ahogy az évszakok kereke újabb és újabb köröket ír le, de a legkevésbé sem gondolták, hogy egy tengelyen haladna, azon, amelyet később feszítettünk ki az ősi korokból az ismeretlenbe.

Balról jobbra.

Mint az a szöveg, amit most olvasol.

Kezdjük a legelején.