A fordítás alapjául szolgáló kiadások:

Ф. М. Достоевский: Собрание сочинений, Том девятый, Братья Карамазовы, Часть I–III.

Гос. Изд. Художественной литературы, Москва, 1958

Ф. М. Достоевский: Собрание сочинений, Том девятый, Братья Карамазовы, Часть IV. Эпилог

Гос. Изд. Художественной литературы, Москва, 1958

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2021, 2025

Hungarian translation © Makai Imre jogutóda, 2021

Borítóterv és borítóillusztráció © Szabó Levente

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Janković Milán

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft.forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-801-1

TARTALOM

A szerző előszava

Első rész

Második rész

Harmadik rész

Negyedik rész

Anna Grigorjevna Dosztojevszkajának ajánlom

Bizony, bizony mondom néktek: ha a földbe esett gabonamag el nem hal, csak egymaga marad; ha pedig elhal, sok gyümölcsöt terem.

János evangéliuma, XII. 24.

A szerző előszava

Most, hogy belefogok hősömnek, Alekszej Fjodorovics Karamazovnak életrajzába, egy kissé zavarban vagyok. Mégpedig azért, mert bár hősömnek nevezem Alekszej Fjodorovicsot, magam is tudom, hogy korántsem nagy ember, így hát előre látom az effajta elkerülhetetlen kérdéseket: ugyan mivel tűnik ki a maga Alekszej Fjodorovicsa, hogy hőséül választotta? Mi különöset cselekedett? Ki ismeri, és miről híres? Én, az olvasó, miért fecséreljem az időmet arra, hogy az ő életének eseményeit tanulmányozzam?

Az utolsó kérdés a legvégzetesebb, mert csak azt válaszolhatom rá: „Talán majd maga is meglátja a regényből.” Jó, de ha elolvassák a regényt, és mégsem látják meg, ha nem értenek egyet azzal, hogy az én Alekszej Fjodorovicsom figyelemre méltó ember? Azért beszélek így, mert ezt fájó szívvel előre látom. Az én számomra figyelemre méltó, de erősen kétlem, hogy sikerül bebizonyítanom az olvasónak.

Az a bökkenő, hogy bár talán cselekvő ember, mégsem határozott és kiforrott egyéniség. Egyébként a mai világban furcsa is volna kiforrottságot követelni az emberektől. Talán csak egy dolog eléggé kétségtelen: furcsa ember, szinte már különc. Csakhogy a furcsaság és a különcség inkább árt, semmint jogcímet ad a figyelemre, kivált amikor mindenki a külön részek egyesítésére törekszik, meg arra, hogy valami általános értelmet találjon az általános értelmetlenségben. A különc pedig a legtöbb esetben – különálló és elszigetelt jelenség. Nem igaz?

Ha nem értenek egyet ezzel az utóbbi tétellel, és azt válaszolják: „Nem”, vagy „Nem mindig”, akkor talán bátorságra kapok hősöm, Alekszej Fjodorovics jelentőségét illetőleg. Mert nemcsak az áll, hogy a különc „nem mindig” különálló és elszigetelt jelenség, hanem ellenkezőleg, az is előfordul, hogy olykor épp ő hordozza magában az egésznek a lényegét, csak hát kortársai valami szélvihar folytán egyelőre mind elszakadtak tőle…

Én különben nem bocsátkoznék ilyen fölöttébb unalmas és homályos fejtegetésbe, és nekivágnék minden előszó nélkül: ha tetszik, elolvassák így is, úgy is; ám az a baj, hogy az életrajz ugyan egy, de – két regény lesz belőle. A fontosabb a második regény: hősöm tevékenysége napjainkban, sőt épp a jelen pillanatban. Az első regény pedig még tizenhárom évvel ezelőtt játszódott le, és szinte nem is regény, hanem csupán egy mozzanat hősöm zsenge ifjúságából. Ezt az első regényt semmiképp sem hagyhatom el, mert enélkül sok minden érthetetlen lenne a másodikban. Csakhogy ezáltal még bonyolultabbá válik eredetileg is nehéz helyzetem: ha egyszer én magam, az életrajzíró is úgy vélem, hogy egy ilyen szerény és nem eléggé határozott hősnek talán egy regény is sok lenne, akkor miért állok elő mégis kettővel, és mivel magyarázzák ezt a nagyképűséget?

Mivel e kérdések megoldásában tanácstalan vagyok, úgy döntöttem, hogy egyáltalán nem is oldom meg őket, átsiklok rajtuk. A jó szemű olvasó természetesen már rég kitalálta, hogy kezdettől fogva ide akartam kilyukadni, úgyhogy csak bosszankodik rám: miért fecsérlem e meddő szavakat meg a drága időt. Erre már pontosan tudok felelni; először is udvariasságból fecsérlem a meddő szavakat meg a drága időt, másodszor pedig ravaszságból, mondván: de hiszen én előre figyelmeztettem egyre s másra. Egyébként én szinte örülök annak, hogy „az egésznek lényegi egysége mellett” magától két történetre szakad regényem: az olvasó – ha az elsőt megismeri – már maga is megállapíthatja, érdemes-e nekifogni a másiknak. Persze senkit sem köt semmi – bárki akár az első történet második lapja után félredobhatja a könyvet úgy, hogy soha többé fel ne üsse. De hát vannak olyan finom lelkű olvasók, akik okvetlenül végig akarják olvasni a könyvet, hogy ne tévedjenek elfogulatlan véleményükben; ilyen például minden orosz kritikus. Hát épp az ilyenekkel szemben könnyebbül meg mégis a szívem: minden gondosságuk és lelkiismeretességük ellenére is a legjobb jogcímet kínálom nekik arra, hogy a történet első epizódjánál abbahagyják a regényt. Nos, hát ennyi az egész előszó. Teljességgel elismerem, hogy fölösleges, de ha már megírtam, csak hadd maradjon!

Most pedig térjünk a tárgyra!

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ KÖNYV

Egy kis család története

1

Fjodor Pavlovics Karamazov

Alekszej Fjodorovics Karamazov a harmadik fia volt Fjodor Pavlovics Karamazovnak, járásunk egyik földbirtokosának, akinek tragikus és rejtélyes halála oly nagy feltűnést keltett annak idején (sőt, még most is emlegetik nálunk); ez pontosan tizenhárom évvel ezelőtt történt, és a maga helyén majd beszélek is róla. Egyelőre csak annyit mondok erről a „földbirtokosról” (így nevezték nálunk, bár jóformán soha életében nem lakott a birtokán), hogy furcsa, de azért eléggé gyakran előforduló típus volt, nevezetesen a hitvány és züllött, ráadásul ostoba emberek típusa, ám az olyanfajta ostobáké, akik kitűnően tudják intézni a maguk sötét vagyoni ügyeit – bár alighanem csakis azokat. Fjodor Pavlovics például jóformán semmivel, egészen kis birtokkal kezdte, folyton a mások asztalához tolakodott ebédelni, minden alkalmat megragadott az élősködésre, amikor azonban meghalt, vagy százezer rubel készpénz maradt utána. Ennek ellenére világéletében mindig egyike volt az egész járás legostobább bolondjainak. Újra megismétlem: itt nem butaságról van szó – az ilyen bolondok többnyire eléggé okosak és ravaszok –, hanem éppenséggel ostobaságról, mégpedig valami különleges, nemzeti jellegű ostobaságról.

Kétszer nősült meg, és három fia volt – Dmitrij Fjodorovics, a legidősebb, az első feleségétől, a  másik kettő: Ivan és Alekszej pedig a másodiktól. Fjodor Pavlovics első neje a szintén járásunkbeli Miuszov családból, egy eléggé gazdag és előkelő, nemesi földbirtokos famíliából származott. Nem magyarázgatom különösebben, hogyan is történhetett meg, hogy egy jó hozományú, ráadásul szép, és ami a fő, talpraesett és okos lány – amilyenek oly gyakran kerülnek mostani nemzedékünkben, de fel-feltűntek már a múltban is – feleségül ment egy ilyen hitvány „senkiházihoz”, ahogy akkor széltében-hosszában nevezték Karamazovot. Hisz – még a régebbi, „romantikus” nemzedékből – ismertem én egy hajadont, aki több évi titokzatos szerelem után, noha különben bármikor a legnyugodtabban feleségül mehetett volna az illető úrhoz, mégis azzal végezte, hogy maga agyalt ki magának legyőzhetetlen akadályokat, és egy viharos éjjel egy szirthez hasonló magas partról egy eléggé mély és sebes folyóba vetette magát, és bele is veszett, kizárólag a tulajdon szeszélye miatt, csakis azért, hogy hasonlítson Shakespeare Opheliájához, eladdig: ha az az oly rég kiszemelt és megkedvelt szirt nem annyira festői, ha csupán egy lapos, prózai part van a helyén, valószínűleg egyáltalán nem is követ el öngyilkosságot. Ez megtörtént eset, és bízvást feltehetjük, hogy a legutóbbi két vagy három emberöltő alatt sok ilyen vagy effajta eset történt a mi orosz életünkben. Ehhez hasonlóan Adelaida Ivanovna Miuszova cselekedete is kétségtelenül idegen eszmék visszhangja és a kordában tartott gondolkodás berzenkedése volt. Talán női önállóságát akarta ezzel bizonyítani, szembe akart szállni a közszokásokkal, rokonainak és családjának zsarnokságával, készséges képzelete pedig, mondjuk: csak egy pillanatra, meggyőzte, hogy Fjodor Pavlovics, minden élősdisége ellenére, mégiscsak egyike a jobb világ felé tartó jelenkor legbátrabb és legcsúfondárosabb embereinek, holott csak kaján pojáca volt és semmi több. A dolog pikantériáját csak fokozta, hogy szöktetéssel zajlott le, és ez nagyon hízelgett Adelaida Ivanovnának. Fjodor Pavlovics pedig akkoriban már csak társadalmi helyzeténél fogva is örömest kész volt minden ilyen csínyre, mert szenvedélyesen vágyott arra, hogy karriert csináljon bármi áron is; ilyen rangos famíliába beférkőzni, a hozományt megkaparintani pedig fölöttébb csábító volt. Ami a kölcsönös szerelmet illeti, olyasmi alighanem egyáltalán nem volt sem a menyasszony, sem az ő részéről – Adelaida Ivanovna minden szépsége ellenére sem. Úgyhogy a maga nemében talán ez volt az egyetlen eset Fjodor Pavlovics élete során, aki világéletében a legbujább ember volt, és az első intésre egy pillanat alatt kész volt hozzátapadni bármilyen szoknyához. Csakis ez a nő volt az egyetlen, aki a szenvedélyt illetőleg nem tett rá semmilyen különösebb hatást.

Adelaida Ivanovna közvetlenül a szöktetés után rögtön átlátta, hogy csupán megveti a férjét, és ennyi az egész. Így aztán a házasság következményei rendkívül gyorsan jelentkeztek. Jóllehet a család eléggé hamar beletörődött a történtekbe, és ki is adta a szökött leány hozományát, a házastársak között a legrendetlenebb élet és örökös jelenetek kezdődtek. Azt beszélték, hogy ezeknek során a fiatalasszony összehasonlíthatatlanul nagyobb lelki nemességről és emelkedettségről tett tanúságot, mint Fjodor Pavlovics, aki – mint most már ismeretes – akkor mindjárt zsebre vágta feleségének minden pénzét, vagy huszonötezer rubelt, mihelyt azt megkapta, úgyhogy ezek az ezrek az asszony számára attól fogva teljesen elvesztek. Azt a kis falut és azt az eléggé szép városi házat pedig, amelyeket az asszony szintén hozományul kapott, egy megfelelő okmány hitelesítése útján sokáig, teljes erejével igyekezett a maga nevére átíratni, és ezt bizonyára el is éri, már csak a miatt a – hogy úgy mondjam – megvetés és utálat miatt is, amelyet orcátlan zsarolásával és rimánkodásával szünes-szüntelen keltett a feleségében, már csak az asszony lelki kimerültsége miatt is – hagyjon már neki békét! De szerencsére közbelépett Adelaida Ivanovna családja, és megzabolázta a harácsolót. Biztosan tudjuk, hogy a házastársak közt gyakran verekedésre került sor, de a fáma szerint nem Fjodor Pavlovics volt az, aki ütött, hanem Adelaida Ivanovna, e pompás testi erővel megáldott, türelmetlen, heves és merész barna hölgy. Végül otthagyta a családot: megszökött Fjodor Pavlovicstól egy tanítószeminaristával – aki már-már az éhhalál szélén állt –, és Fjodor Pavlovics gondjaira hagyta a hároméves Mityát. Fjodor Pavlovics rögtön egész háremet rendezett be a házban, és féktelenül szilaj dáridót csapott, a szünetekben pedig bejárta csaknem az egész kormányzóságot, és boldog-boldogtalannak sírva panaszkodott Adelaida Ivanovnára, amiért az elhagyta őt; eközben olyan részleteket is kitálalt, amilyeneket minden férj halálosan szégyellne kiteregetni a házaséletéről. Ami a fő: szinte kellemes volt, sőt hízelgett neki, hogy ország-világ előtt eljátszhatja a megbántott férj nevetséges szerepét, és túlságosan is kiszínezve leírhatja sérelmének részleteit. „Azt hihetné az ember, hogy valami rangot kapott, Fjodor Pavlovics, annyira elégedett, minden bánata ellenére is” – mondták neki a gúnyolódók. Sokan még azt is hozzátették: örül, hogy ismét egy újféle pojácamaskarában jelenhet meg, és – hogy még hatásosabb legyen a móka – szántszándékkal úgy tesz, mintha nem venné észre helyzetének nevetségességét. Egyébként ki tudja, hátha csakugyan a naivság beszélt belőle. Végre sikerült a szökött asszony nyomára bukkannia. Kiderült, hogy Pétervárott van szegény, ahová a szeminaristájával költözött, és ahol ádázul belevetette magát a legemancipáltabb életbe. Fjodor Pavlovics nagy hűhóval máris készült Pétervárra, persze maga se tudta, miért. Akkor mégis bizonyára útnak indult volna, de miután ez az elhatározása megszületett, mindjárt úgy vélte, most különösképpen joga van ahhoz, hogy az út előtt, gondűzőül, ismét belevesse magát a legféktelenebb dorbézolásba. Feleségének családja épp azalatt kapta meg Pétervárról az asszony halálhírét: hirtelen meghalt valami padlásszobában, egyes pletykák szerint tífuszban, mások szerint meg éhen pusztult. Fjodor Pavlovics részegen értesült nejének haláláról; azt beszélik, futásnak eredt az utcán, és örömében mindkét karját az ég felé emelve azt kiabálta: „Most bocsátod el, uram…” Mások szerint pedig sírt-zokogott, mint egy kisgyermek, annyira, hogy – miként mondják – minden utálat ellenére, szánalom volt még ránézni is. Nagyon meglehet, hogy ez is, az is igaz, vagyis hogy örült is visszanyert szabadságának, és siratta is szabadítóját – mindezt egyszerre. A legtöbb esetben az emberek, még a gazemberek is, sokkal naivabbak és gyermetegebbek, mint általában hisszük róluk. Sőt, még mi magunk is…

2

Túlad az első fián

Természetesen el lehet képzelni, milyen nevelő és milyen apa lehetett ez az ember. Mint apával, pontosan az történt vele, aminek történnie kellett, vagyis teljességgel elhanyagolta Adelaida Ivanovnával nemzett gyermekét; nem mintha haragudott volna rá, nem is valamiféle sértett férji önérzetből, hanem egyszerűen azért, mert tökéletesen megfeledkezett róla. Mialatt ő mindenkit a könnyeivel meg a panaszaival untatott, a házát pedig bűnbarlanggá változtatta, Mityát, a hároméves kisfiút Grigorij, a ház hű szolgája vette szárnya alá, úgyhogy ha akkoriban ő nem gondoskodik róla, talán nem is akad senki, aki inget váltson a gyermeken. Ezenkívül úgy esett, hogy eleinte mintha anyai ági rokonsága is megfeledkezett volna róla. Nagyapja, vagyis maga Miuszov úr, Adelaida Ivanovna édesapja, akkor már nem élt; özvegy hitvese, Mitya nagyanyja, Moszkvába költözve súlyos betegségbe esett, nagynénjei pedig egymás után férjhez mentek, úgyhogy a fiúcskának csaknem egy évet Grigorij inasnál kellett töltenie: a cselédszobában laknia. Egyébként ha Mitya eszébe jut is a papának (hisz valójában csak kellett tudnia létezéséről), az megint a cselédházba száműzi, mert a gyermek úgyis csak zavarja a dorbézolásban. Ám történetesen hazaérkezett Párizsból Pjotr Alekszandrovics Miuszov, a megboldogult Adelaida Ivanovna unokatestvére, aki később hosszú éveken át külföldön élt, akkor pedig még nagyon fiatal, de a többi Miuszovtól elütően felvilágosult, fővárosi vágású, külföldet járt, ezenkívül egész életében európai gondolkodású ember, életének vége felé pedig a negyvenes-ötvenes évek egyik liberálisa volt. Pályafutása alatt mind Oroszországban, mind külföldön kapcsolatban állt korának sok liberális emberével, személyesen ismerte Proudhont, Bakunyint, és immár vándorlásainak vége felé különösen szerette elmondani emlékeit a negyvennyolcas párizsi februári forradalom három napjáról, célozgatva arra, hogy kis híján maga is részt vett benne a barikádokon. Ez fiatal korának egyik legboldogítóbb emléke volt. A régi számítás szerint körülbelül ezerlelkes, tehermentes birtoka volt. Pompás birtoka közvetlenül a város alatt terült el, és határos volt híres kolostorunk földjével; Pjotr Alekszandrovics e kolostorral még egészen fiatal korában, mihelyt megkapta örökségét, rögtön egy végeszakadatlan pert indított valamiféle halászati vagy fakitermelési jogért – nem tudom pontosan –, mindenesetre állampolgári kötelességének tartotta, hogy mint felvilágosult ember, pert indítson a „klerikálisok” ellen. Amikor meghallotta, mi történt Adelaida Ivanovnával, akire természetesen emlékezett, sőt egykor fel is figyelt, és amikor megtudta, hogy Mitya árván maradt, minden fiatalos felháborodása és Fjodor Pavlovics iránti megvetése ellenére beleavatkozott a dologba. Akkor találkozott először és ismerkedett meg Fjodor Pavloviccsal. Kereken kijelentette, hogy magára kívánja vállalni a gyermek nevelését. Később mint jellemző vonást sokáig mesélgette, hogy amikor Fjodor Pavlovics előtt szóba hozta Mityát, az egy ideig úgy viselkedett, mintha sejtelme sem volna, miféle gyermekről is van szó, és valósággal meglepődött, hogy őneki itt valahol a házban van egy kisfia. Ha Pjotr Alekszandrovics elbeszélésében talán volt is némi túlzás, azért mégiscsak kellett lenni benne valami valószerűnek is. Ám Fjodor Pavlovics csakugyan egész életén át szeretett színészkedni, egyszeriben eljátszani valami váratlan szerepet az ember előtt, és ami a fő: néha teljesen szükségtelenül, sőt éppenséggel a maga rovására, mint például ebben az esetben is. Ez a vonás egyébként jellemző rendkívül sok, Fjodor Pavlovicsnál jóval különb, sőt éppenséggel igen okos emberre is. Pjotr Alekszandrovics nagy hévvel fogott hozzá a dologhoz, úgyhogy (Fjodor Pavloviccsal együtt) kijelölték a gyermek gyámjának, mert az anyja után mégiscsak maradt egy kis vagyona: háza és birtoka. Mitya valóban át is került ehhez a nagybácsihoz, de mivel annak saját családja nem volt, és mivel birtokügyeit elintézve – pénzjövedelmet biztosítva – hosszú időre mindjárt sietett vissza Párizsba, a gyermeket az egyik nagynénjére, egy moszkvai úrhölgyre bízta. Miután Párizsban meggyökerezett, történetesen ő is megfeledkezett a gyermekről, kivált amikor kitört az a februári forradalom, amely annyira felgyújtotta képzeletét, és amelyet többé egész életében sem tudott elfelejteni. A moszkvai úrhölgy pedig meghalt, így hát Mitya a néni egyik férjes lányához került. Azt hiszem, hogy azután még negyedszer is fészket cserélt. Erre most nem térek ki részletesen, annál kevésbé, mert még sok mindent el kell mondanom Fjodor Pavlovicsnak erről az elsőszülöttjéről, úgyhogy egyelőre csak azokra a legszükségesebb tudnivalókra szorítkozom, amelyek nélkül nem is kezdhetem el a regényt.

Először is: Fjodor Pavlovics három fia közül ez a Dmitrij Fjodorovics volt az egyetlen, aki abban a hitben nőtt fel, hogy mégiscsak van némi vagyona, és ha eléri a nagykorúságot, független lesz. Kamasz- és ifjúkora zűrzavarban telt el: a gimnáziumot nem fejezte be; később egy katonaiskolába került, aztán a Kaukázusban találta magát, előléptették, párbajozott, lefokozták, megint előléptették, sokat korhelykedett, és viszonylag sok pénzt elherdált. Pénzt csak nagykorúságának elérése után kapott először Fjodor Pavlovicstól, addig egy csomó adósságot csinált. Magát Fjodor Pavlovicsot, az apját is csupán akkor látta először és ismerte meg, amikor nagykorú lett, és eljött városunkba, csakis avégett, hogy a vagyonáról tárgyaljon vele. Úgy látszik, atyja már akkor sem tetszett neki: rövid időt töltött nála, és mindjárt el is utazott, mihelyt kapott tőle bizonyos összeget, meg valamiféle egyezséget kötött vele a jövedelem további folyósításáról; figyelemre méltó tény, hogy Fjodor Pavlovicstól ez alkalommal a birtoknak sem az értékéről, sem a jövedelmezőségéről nem sikerült megtudnia semmit. Fjodor Pavlovics akkor (ezt is jegyezzék meg) első pillantásra észrevette, hogy Mityának túlzott és helytelen fogalmai vannak a birtokáról. Fjodor Pavlovics nagyon örült ennek, mert megvoltak a maga külön számításai. Mindenesetre levonta azt a következtetést, hogy a fiatalember könnyelmű, duhaj, szenvedélyes, türelmetlen, korhely, akinek csak az a fontos, hogy időnként bezsebeljen valamit, és akkor – természetesen csak rövid időre – rögtön lecsillapodik. Hát épp ezt kezdte kiaknázni Fjodor Pavlovics, vagyis kisebb koncokkal, időnkénti küldeményekkel igyekezett megúszni, és a végén úgy alakult, hogy amikor Mitya, türelmét elvesztve, négy év múlva, immár másodszor megjelent kisvárosunkban, hogy egyszer s mindenkorra elintézze ügyeit az apjával, legnagyobb ámulatára egyszeriben kiderült: már jóformán nincs is semmije, már összeszámolni is nehéz, mennyit kapott, pénzben már fel is vette birtokának egész ellenértékét Fjodor Pavlovicstól, sőt lehet, hogy éppenséggel tartozik neki; ilyen meg ilyen egyezségek alapján, amelyeket ekkor és ekkor épp az ő kívánságára kötöttek, nincs is joga többé semmit sem követelni stb., stb. A fiatalember megdöbbent, hazugságot, csalást gyanított, szinte kikelt magából, és majd megháborodott. Éppen ez a körülmény idézte elő azt a katasztrófát, amelynek leírása első, bevezető regényem tárgyát, helyesebben: a burkolatát alkotja. De mielőtt rátérek erre a regényre, beszélnem kell még Fjodor Pavlovics másik két fiáról, Mitya öccseiről, és el kell magyaráznom, honnan is termettek.