Borítószöveg

Niklas és Bea több mint harminc éve élnek idillinek tűnő házasságban egy jómódú stockholmi negyedben kamasz ikerlányaikkal. Éppen ezért éri Beát villámcsapásként, mikor egy családi nyaralás küszöbén, egy jelentéktelennek tűnő vita közben Niklas csapot-papot otthagyva elviharzik. Távollétének órái napokra dagadnak, felesége üzeneteire nem válaszol, magyarázattal pedig meg sem próbálkozik – mikor pedig előkerül, minden megoldási kísérlettől elzárkózva válni akar, ráadásul hamarosan az is kiderül, hogy nő is van a dologban...

Filmszerűen pörgős, mégis mélyen empatikus családi drámájában Moa Herngren mindkét főszereplő elméjébe betekintést enged, hogy megmutassa: a felszínen banálisnak látszó események mögött összetett, évtizedes, kibeszéletlen-megoldatlan kapcsolati problémák rejlenek.

„Azért van ma itt, mert Niklas beleegyezett, hogy találkozik vele, mielőtt ő és a lányok elutaznak Gotlandra. Egészen abszurd már az a tény is, hogy Niklasnak bele kellett egyeznie…”

Fordította Pap Vera-Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Moa Herngren: Skilsmässan

Norstedts, Stockholm, 2022

Copyright © Moa Herngren 2022

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024, 2025

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2024, 2025

Szerzőfotó © Anna-Lena Ahlström

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Zelei Dávid

A szöveget gondozta Török Mária

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978-963-620-878-3

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

www.booklove.hu

Első rész
BEA

BANÉRGATAN, STOCKHOLM
2016. június

Bea forgolódik az ágyban, a paplanhuzat a lábára tekeredik. A paplant már májusban száműzték az ágy mellett, Niklas oldalán álló gardróbszekrény felső polcára. A nyári éjszaka fénye átszűrődik a behúzott sötétítőfüggönyön. Minden évben nehezére esik megszokni, hogy ilyenkor sosem sötétedik be rendesen. A forró, világos éjszakákat többnyire nyugtalan félálomban tölti. Sikerült egyáltalán aludnia egy kicsit? Nem úgy érzi.

Bea a telefonjáért nyúl. 00:41. Nincs üzenet. Niklas valószínűleg már elindult haza. Vagy legalábbis már szedelőzködik. Hányig tart egyáltalán nyitva a Daphne bisztró? Bea megnyitja az üzeneteket, és elkezd egy békítő sms-t írni. Lehet, hogy túl keményen viselkedett?

Aztán eszébe jut, mi történt, és félbehagyja az írást. Tulajdonképpen miért ő kérjen bocsánatot? Niklas az, akinek bocsánatot kellene kérnie, és ő, Bea az, aki most dühös lehet. És dühös is. Nem ő felejtette el kifizetni a gotlandi kompjegyeket, ami azt jelenti, hogy egy újabb hétre itt ragadtak a városban, mert jövő szombatig nincs hely a kompon. És szombaton is csak az éjszakai járatra tudott autós jegyet foglalni. Indulás 01:10-kor, érkezés 04:25-kor.

Kénytelenek egy újabb hetet eltölteni a fülledt lakásba zárva, ahelyett, hogy Hogrepsben heverésznének a kertben. Vagy ha túl nagy a hőség, lebiciklizhetnének a dűnékhez Gryngébe. Élvezhetnék a sós és hínárszagú tengeri levegőt, alig néhány lépésre a hűs hullámoktól. De nem, ennek most annyi, ehelyett itt fekszik verítékben úszva, álmatlanul, megrekedve valami légüres térben.

Bea érzi, hogy a pulzusa ismét lüktetni kezd. Hogy a fenébe felejthette el Niklas kifizetni a jegyeket? Pedig ő többször is emlékeztette rá.

Hát miért nem fizetted ki te magad? Nem lett volna egyszerűbb, mint engem piszkálni?

Azért nem, mert minden mást ő csinált. Mert, mint mindig, Bea volt az, aki az egész nyaralást megtervezte, lefoglalta a jegyeket, pótkulcsot adott a szomszédoknak, hogy öntözzék a növényeket, és beszerzett mindent, amit magukkal kell vinniük.

Niklasnak egy feladata volt, egyetlenegy, és most van képe haragudni rá. Rá, aki minden mást elintézett. Bea teste megfeszül az idegességtől, újra átfordul a másik oldalára. Hülye, idióta Niklas. Patakzik róla az izzadság, noha az összes ablak nyitva van. Ha nem volna olyan fáradt, most felkelne, kimenne a konyhába, törülközőbe tekerne néhány jégakkut, és a hasára tenné. De túl elgyötört ahhoz, hogy felkeljen, és túl nagy a hőség ahhoz, hogy aludni tudjon. Meg túlságosan dühös is. A bejárati ajtó felől kattanás hallatszik, és Bea összerezzen.

A zárban megcsikordul a kulcs. Szóval megjött. Minden bizonnyal be van csípve, ha mostanáig sörözött. És valószínűleg még mindig haragszik, hacsak az ital mámora át nem csapott bűntudatba, amitől majd az ágyban odabújik a hátához, és a fülébe súgva bocsánatot kér. Mintha ezzel ugyan jóvátehetné azt, hogy elszúrta az egész hetüket. Nem, Bea egyelőre nem akar megbocsátani.

Léptek hangja a folyosón. A fürdőszoba ajtaja kinyílik. Bea feszülten hallgatózik. De a lépések túl könnyedek. A meztelen talpak alatt megnyikordul a padló. Nem, ez nem hasonlít Niklas trappolásához, aki jókora zajt szokott csapni, amikor hajnalban hazaérve nekiáll szendvicset készíteni, és zubogva megengedi a vízcsapot.

– Ó, bocsánat, felébresztettelek? – kérdezi ilyenkor.

Harminckét együtt töltött év után Niklasnak még mindig nem tűnt fel, hogy ő milyen rossz alvó.

– De azért még szeretsz? – kérdezi kedveskedve félrebiccentett fejjel és esedező tekintettel, és Bea, bármennyire ingerült is, erre mindig azt feleli, hogy persze, hogy szereti.

Időnként eltűnődik azon, hogy ez az ingerültség tulajdonképpen mennyire emészti fel a szeretetet. De ezúttal tényleg azt reméli, hogy Niklas jött meg. Hogy most az egyszer a felesége kedvéért csendben, lábujjhegyen oson be, tekintettel arra, hogy mit tett. Vagy pontosabban, mit nem tett. De a lépések elhalnak, csend lesz.

A kíváncsiság nem hagyja nyugodni, lába átlendül az ágy szélén, talpa leereszkedik a tölgyfa padlóra. A sötét, ablaktalan folyosó tele van árnyékokkal. Minden csendes, csak Alexia szobájából szűrődik ki valami hang. Bea óvatosan benyit hozzá. A sötétítőfüggöny be van húzva, és lánya meztelen felsőtestét csak az asztalon álló iPad fénye világítja meg, amelyen egy amerikai youtuber épp lelkesen monologizál. Alexia gyorsan a melle elé kapja a világoskék, Beától örökölt átlapolós szoknyát, hogy eltakarja magát.

– Atyavilág, nem tudsz kopogni?

– Bocsánat.

– Te jó ég…

Bea hirtelen ráébred, hogy ő maga is meztelen. Lánya szégyenteli arckifejezésétől zavarba jön, visszataszítónak és csúnyának érzi magát, ahogy az utóbbi időben egyre gyakrabban. Ahogy testét korábban meggyötörte a havivérzés és a görcsök, úgy kínozza most kíméletlen erővel a menopauza. Nedvözön és szárazság, és semmi sem ott, ahol kellene. Csatakos hónalj és két lába között az aszályos sivatag. Hát köszönöm szépen.

– Most értél haza? – kérdezi, és kicsit visszahúzódik az ajtó mögé, hogy legalább az alteste ne látsszon.

– Igen... Egy órát mondtál, nem? – mormogja Alexia.

– De igen. És hol van Alma? Nem együtt buliztatok?

– Mi? Nem. – A lánya megrázza a fejét, és undorral elfordul. – Most komolyan, anya, nem tudnál...

Hangulatukat tekintve anya és lánya szinkronban vannak. Egyformán ingerlékenyek, csak a termékenységi spektrum két ellentétes pólusán. Almára, furcsa módon, úgy tűnik, nem hatnak a benne tomboló hormonok, ő továbbra is kedves és kezelhető. Alexia és Alma. Jin és jang. Az ikrek, akik soha nem voltak egyformák, már magzatkorukban sem, legalábbis ez volt Bea érzése. Alma persze már alszik. Beát annyira lefoglalták a saját gondolatai, hogy szinte észre sem vette, amikor a lánya lefeküdt, de most homályosan felrémlik, hogy bement hozzá jó éjszakát kívánni.

Bea kihátrál, becsukja az ajtót, és gyors kitérőt tesz az előszobába, hogy ellenőrizze a fogast, noha tudja, hogy Niklas vászonkabátja nem lóg rajta. Alatta a cipőtartón ott áll Alma lovaglócsizmája és balerinacipője, szépen egymás mellé rendezve, mellettük Alexia sebtiben lerúgott tornacsukája, Bea Birkenstock-szandálja, Niklas mokaszinja és futócipője. A kabátok és cipők tengere – körkép egy családról, amely együtt él, mégis számtalan módon működik.

Bea visszamegy a hálószobába, ahol, ha ugyan lehetséges, most még melegebb van. Az erkélyajtó tárva-nyitva, de a levegő meg se moccan. Az ajtó mellett ott áll a ronda, méregdrága oszlopventilátor, amit Niklas vett. Meg kellett volna keresnie a távirányítóját, mielőtt lefeküdt, de túl fáradt volt hozzá.

Bea leül Niklas oldalára az ágyban, és kihúzza az éjjeliszekrény fiókját. Nincs benne más, csak egy e-book-olvasó és az allergiagyógyszerek. Nem úgy, mint az ő fiókjában, amely tele van kézkrémekkel, könyvekkel és mindenféle aprósággal. Végül az ablakpárkányon megtalálja a távirányítót, bekapcsolja, és maximumra állítja a forgási sebességet. Halk, monoton zúgással a levegő végre megmozdul a hálószobában.

*

03:31. Minden bizonnyal elaludt, mert egy hirtelen rezzenéssel felriad. Még mindig Niklas oldalán fekszik, és most már szinte fázik. Magára húzza a paplanhuzatot, és kitapogatja a telefonját a franciaágy túloldalán. Se üzenet, se nem fogadott hívás. Az idegességtől teljesen felébred.

Hol a fenében vagy?

??

Hahó!

Válaszolj!

Most már kezd igazán bedühödni. Miért nem válaszol Niklas? Semmi bocsánatkérés vagy mentegetőzés, csak fogja magát, és kimarad egész éjszakára, egyetlen szó nélkül, mint egy tinédzser. Ez így nincs rendben. Egyáltalán nincs rendben. Bea éberen fekszik, és forr benne a düh. A Daphne bisztró most már biztosan bezárt. Ránéz a mobiltelefonjára. Felkapja, majd leteszi. Odébb teszi. Újra felemeli. Vár. De a telefon néma. Bea arca forró, noha a szobában hűvös van.

*

04:48. Az ágynemű teljesen összegyűrődött Bea forgolódásától. Miért nem jelentkezik? Igaz, Niklas időnként mogorva és idegesítő tud lenni, de soha nem akarná direkt bosszantani. Mindig válaszol, még akkor is, amikor elutazik munkaügyben. Az egyetlen kivétel az a tavaly őszi krízis volt Alexia filmforgatásával kapcsolatban, amikor Niklas Kenyában volt egy orvosi konferencián, és a mobiltelefonja ki volt kapcsolva.

Egy halom segítőkész embernek hála végül sikerült elérnie őt, méghozzá egy hajón az Indiai-óceánon – habár úgy tűnt, fontosabbnak tartotta a sznorkelezést, mint a lányát és a családját. De utána többször felhívta őt, és bocsánatot kért, amikor rájött, hogy túllőtt a célon. Most azonban mintha felszívódott volna.

És ha történt vele valami? Bea haragja lassacskán átalakul gyomorszorító félelemmé. Megsérült volna? Lehet, hogy letántorgott a Djurgården hídhoz, és beesett a vízbe? Az utóbbi időben előfordult néhányszor, hogy túlságosan berúgott. Mintha kiütközött volna rajta a kora, és rosszabbul bírná az italt. Kicsit olyan, mint egy tinédzser, aki még nem tanulta meg kezelni az alkoholt, pedig már elmúlt ötven.

Ott volt például az a tavalyi rákparti Mörneréknél, Callénál és Charlotténél, amikor Niklas elvesztette az egyik cipőjét, és Bea alig tudta betuszkolni őt a taxiba. Vagy a legutolsó karácsonyi buli a régi munkahelyén, a Sollentuna kórházban. Aznap éjjel Bea olyan hangokra ébredt, amiket gimnazista korában hallott utoljára. Niklas hörögve, öklendezve adta ki magából a gyomorsavval keveredő füstöltlazac- és sültkolbász-darabokat. Amikor benyitott a fürdőszobába, görcsösen kapaszkodva térdelt a vécécsésze előtt, és sírt szégyenében. Kínos volt.

Az, hogy egy középkorú gyerekorvos így elveszíti az önkontrollját, nincs rendben. Bea helyette is szégyellte magát, ugyanakkor dühös is volt rá. Szerencsére a lányok már lefeküdtek, így nem kellett ilyen állapotban látniuk az apjukat, de ha egy órával korábban jön haza, még ébren találja őket a tévé előtt a nappaliban.

Jobban belegondolva az utóbbi időben elég sokszor volt rá dühös, és utálja ezt az érzést. Nem akar haragudni Niklasra. Szereti őt. Talán nem olyan szenvedélyesen, mint annak idején, a kezdetekkor, de határozottan mélyebb érzésekkel. Felépítettek egy közös életet, és van egy fantasztikus családjuk, két nagyszerű lányuk. Igaz, Alexia talán nem olyan kedves mostanában, de előbb-utóbb kinő a kamaszkorból. Amint teljesen kifejlődik a homloklebenye vagy mi.

A lakásuk szebb és otthonosabb, mint valaha, amióta felújították a konyhát, és bár a gotlandi ház Niklas családjáé, Bea is magáénak érzi. Persze mint minden párnak, nekik is voltak olyan időszakok az életükben, melyek próbára tették a kapcsolatukat, de a nehézségek csak még szorosabbra fűzték a kettejük közti köteléket. Az évek során Bea sok olyan házasságot látott, ami kártyavárként omlott össze, amint vége lett a mézesheteknek, és az élet kikezdte a szerelmet.

Számukra ez talán azért alakult másként, mert az ő történetük egy tragédiával kezdődött, Jacob halálával. Mert furcsa módon ez hozta össze őket. Bea talán azért hiszi mélységes meggyőződéssel, hogy ők ketten bármivel megbirkóznak, mert a mélyponton szerettek egymásba. Niklas nélkül nem sikerült volna túlélnie a csapást, és ha már ilyen sokkal tartozik neki, hát elnézhet néhány spicces botlást. De azért válaszolhatna már az átkozott sms-ekre.

Bea ismét forgolódni kezd, miközben a harag és szorongás érzése úgy váltakozik benne, ahogy a fejében váltják egymást a képek: Niklas, amint egy bárban ül vagy Freddie-nél iszogat, aztán egy keresőcsapat, amint épp átfésülik a vizet, és egy mentőautó, ami szirénázva robog a Karolinska kórház felé. Rájön, hogy most már semmiképp sem fog visszaaludni, úgyhogy felkel, és bekapcsolja a vízforralót. A konyhában még mindig fülledt meleg van. Bea kimegy az erkélyre, melynek fekete vaskorlátján fonott kosarakban sorakoznak a halvány rózsaszín muskátlik, virágzásra kész bimbókkal. Érdekes módon úgy tűnik, akkor fejlődnek a legjobban, ha békén hagyja őket, és hozzájuk sem nyúl.

Beszívja a pisztáciazöld levelek illatát, és leül a nyikorgó fonott karosszékbe. A kültéri bútorok öregek és korhadtak, de az új olasz garnitúra, amit Paola Navonétól rendelt, késik a dél-európai hőhullám miatt.

A belső udvarok, amelyek az egész lakótömböt összekötik a Karlavägen, a Banérgatan, a Wittstocksgatan és a Tysta gatan négyszöge között, most szokatlanul nyugodtnak és csendesnek hatnak. Az udvarok elkülönülnek egymástól, némelyiket kőfal szegélyezi, némelyiket magas fekete vaskerítés. A szemközti ház mögött felviláglik a hajnal fénye, miközben Bea kinyitja a könyvet, amit Lillistől kapott, Hanya Yanagihara Egy kis élet című bestsellerét. Az anyósa lelkesen áradozott róla, és Bea szeretné élvezni a regényt, ami olyan jó kritikát kapott, de nem tud odafigyelni.

Miután négyszer elolvasott egy bekezdést, és fogalma sincs róla, hogy miről szól, feladja, leteszi a könyvet, és ismét előveszi a mobiltelefonját. Az agya mintha képtelen volna bármit is befogadni, aminek nincs köze Niklashoz. Arra gondol, hogy felhívja Freddie-t vagy Callét, hátha tudnak valamit, végül azonban annyiban hagyja a dolgot, és csak ül a fonott karosszékben üres tekintettel és bénultan, miközben a nap lassan felkúszik a háztetők fölé.

*

Niklas hangja teljesen nyugodtnak hangzik, amikor végül telefonál. Mintha csak most végzett volna a munkával, és tudni szeretné, hogy hazafelé vásároljon-e valamit, mondjuk vécépapírt vagy tejet. Egyáltalán nem úgy beszél, mint aki tíz órája eltűnt, minden életjel nélkül.

– Én vagyok az – mondja higgadtan.

– Te csak most hívsz?

– Aludtál?

– Tessék?

– Felébresztettelek?

– Egy szemhunyásnyit sem aludtam egész éjjel, Niklas.

Ez ugyan nem teljesen igaz, de akár igaz is lehetne, ahogy Bea érzi magát.

– Oké.

– Nem, ez egyáltalán nem oké. Hol vagy?

– Freddie-nél.

– És nem tudtál volna felhívni és szólni?

– Hát most szólok.

– Halálra aggódtam magam!

A szenvtelen tónus tovább szítja Bea dühét. Niklas hangjában nyoma sincs megbánásnak, úgy beszél, mintha ez teljesen normális lenne. Csak eltűnt néhány órára, nem nagy ügy.

– Megittunk néhány sört, aztán felmentünk hozzá, és beszélgettünk.

– De miért nem válaszoltál az üzeneteimre?

Bea érzi, hogy fogytán a türelme. Felemeli a hangját, mintha a hangerő érthetőbbé tenné a mondandóját.

– Halló? Volnál szíves válaszolni?!

– Hallak, nem kell kiabálni.

– Elmagyaráznád, hogy miért nem válaszoltál egyetlen üzenetemre sem?

– Azt hiszem, nem volt hozzá kedvem.

Bea agya leblokkol. Mi a nyavalyát hord ez itt össze?

– Nem volt kedved hozzá? Mi a fene bajod van?

Niklas nem felel, mintha megvárná, hogy ő kitombolja magát.

– Felfogtad, hogy mennyire aggódtam?! Azt hittem, bajod esett.

Ez az a pillanat, amikor Niklasnak bocsánatot kellene kérnie. Sőt, tulajdonképpen már jóval korábban meg kellett volna tennie. De nem teszi, nem kér bocsánatot.

– Te részeg vagy, Niklas?

– Nem.

– Akkor válaszolj!

– Mit mondhatnék erre?

– Magyarázatot akarok, Niklas! És egy bocsánatkérést! Először elszúrod a kompjegyeket, aztán fogod magad, és eltűnsz egész…

A vonal hirtelen megszakad.

Ezt nem gondolhatja komolyan. Egyszerűen lecsapta a telefont? Mi a fenét művel? Térden állva kellene bocsánatért könyörögnie. És megígérni, hogy jóváteszi. Ahogy mindig, amikor elszúrja. Persze, mindkettőjüknek megvannak a maguk hibái és hiányosságai, de pontosan erről szól az együttélés, hogy a hibák ellenére is szeretik egymást. A legfontosabb az, hogy az ember kérjen bocsánatot, ha hülyeséget csinált, és ez általában mindkettőjüknél elég jól működik. Most azonban nincs sem megbánás, sem bocsánatkérés. Éppen úgy, mint tegnap este, amikor összevesztek a kompjegyeken. Niklas ahelyett, hogy beismerte volna a tévedését és bocsánatot kért volna, áthárította rá a felelősséget. Ez így nagyon nincs rendben.

Bea egyből visszahívja, de a telefon átkapcsol hangpostára, hallja Niklas lágy hangját.

Ön Niklas Stjernét hívta. Hagyjon üzenetet vagy küldjön sms-t.

Bea ledermed. Kikapcsolta volna a telefonját? Szándékosan? Nem, az nem lehet. Biztosan lemerült. És nyilván nem vitt magával töltőt, amilyen szétszórt. Kizárt, hogy lecsapná neki a telefont.

Kikeresi a névjegyzékből Freddie Scherrert. A telefon kicseng, egyre csak cseng, de Freddie nem veszi fel. Bea értetlenül és döbbenten újabb üzenetet ír Niklasnak.

Hívj fel! Mi folyik itt? Nem értek semmit. Mit művelsz? Válaszolj!

Aztán ír egy másikat Freddie-nek.

Megkérnéd Niklast, hogy hívjon fel? Most azonnal, kérlek.

Bea látja, ahogy a képernyőn megjelennek a választ jelző buborékok. Freddie elkezdett írni neki, tehát vagy nem tud, vagy nem akar beszélni vele. Bea türelmetlenül vár, végül azonban a buborékok eltűnnek, és nem jön válasz.

*

Kívülről tudja a receptet. Liszt, só és sütőpor. A vajat felkockázzuk és összedolgozzuk a száraz hozzávalókkal. Hozzáadjuk a tejet.

Bea teljes erőből gyúrja a tésztát, ami hosszú, rögös csomókban tapad az ujjaira. Általában egy idő után leválik, és átalakul könnyen formálható tésztává, amit gombócokká szaggatva szétteríthet a tepsiben. Ma azonban úgy tapad a kezére, akár a ragasztó, hiába próbálja dühödten ledörzsölni. Kivesz egy fakanalat a pulton álló tartóból, és azzal próbálja levakarni a masszát, de ettől nemcsak a keze lesz még maszatosabb, hanem a fakanál nyele is.

– A kurva életbe!

Épphogy kicsúszik a száján, amikor meghallja Alma csoszogó lépteit, és ahogy megfordul, tekintete egy döbbent kamasz szempárral találkozik. Bea elszégyelli magát, nemcsak a káromkodás miatt, hanem azért is, mert elvesztette az önuralmát. Ez nem vall rá. Ő nem szokott ilyeneket mondani. Biztosan a kolléganője, Inger van rá rossz hatással, gondolja, az a nő rögtön szitkozódni kezd, amint bekapcsolta a számítógépét.

– Sajnálom. Próbálok pogácsát sütni, de nem is tudom… Minden ragacsos lett.

– Nyami – mormolja Alma, és kivesz egy doboz üdítőt a hűtőből. – Szólj, ha kész van.

Azzal megfordul, és kezében a gyümölcslével visszabattyog a szobájába.

Bea ott áll a tepsi előtt, és próbálja levakarni kezéről a masszát. Torkát elszorítja a kitörni készülő sírás, noha nem egészen érti, miért. Igaz, csalódott, és haragszik Niklasra, de emiatt bele kéne öklöznie a falba vagy a földhöz vágni valamit, nem bőgni. Biztosan megint csak a hormonok, gondolja magában, attól telepedett ilyen sűrű, zavaros köd az elméjére.

Mostanában gyakran rosszkedvű és levert. Mintha az élete hangnemet váltott volna, és most minden hamisan szólna. Manapság alig leli örömét a Vöröskeresztnél végzett munkájában, pedig tudja, hogy fontos, amit csinál. Az önbizalma is elpárolgott. Mindazok után, ami Jacobbal történt, szüksége volt valamire, ami számít, ami valódi. Niklas azt javasolta, hogy folytassa a tanulmányait, de abban is támogatta, hogy egy segélyszervezethez jelentkezzen, és egyetértett azzal, hogy ez jó és fontos feladat. Mostanában azonban mégsem elégíti ki ez a munka, pedig tudja, hogy a webszerkesztőként hozott döntései növelik az oldal látogatottságát. Különös módon láthatatlannak és lecserélhetőnek érzi magát. Mint aki depressziós.

Vajon ezért fogadta ilyen rosszul ezt a Gotland-ügyet? Nagyon várta már a nyaralást, azt, hogy végre Hogrepsben legyenek, Lillisszel, Toréval és az egész családdal együtt. Hogy ne kelljen törődnie semmivel, és hagyja, hogy gondoskodjanak róla, úgy, ahogy csak ők, Niklas szülei képesek rá.

Talán ez az egyetlen hely a világon, ahol teljesen elengedheti magát, az öreg hogrepsi mészkő házban, velük. Itt mindig biztonságban érezte magát. Esténként kiülnek borozni a középkori romokhoz a kertbe, késő éjszakáig kártyáznak, nagyokat főznek együtt, és hosszú sétákat tesznek. Ez így volt, amióta csak a Stjerne család tagja lett, a Jacob halála utáni első nyár óta, amikor a gyásztól álmatlanul először ment le Hogrepsbe.

Azon a napon Lillis már kora hajnalban megjelent egy termosz kávéval, és kedvesen, de határozottan felültette Beát Betty nagyi öreg Monark biciklijére. A murvával felszórt úton lekerekeztek Gryngébe, és megmártóztak a tengerben. A víz jéghideg volt, és eltompította a bánatát. Aztán leültek, meleg kávét ittak, és csendben megnézték a napfelkeltét. Senki nem várta el, hogy Bea mondjon valamit, és számára igazi terápia volt némán elüldögélni Lillis mellett. Lillis már akkor, harminc évvel ezelőtt is ősz volt, és alacsony termetével és a feje búbján megkötött kontyával olyan volt, mint Pöttöm a Mumin családból. Kicsit megereszkedett, napbarnított combokkal. Ezek a reggelek a Jacob halála utáni években hatásosabbak voltak minden pszichológusnál.

Az anyósa mindig olyan melegséggel és figyelemmel viseltetett iránta, ami a saját anyjából sajnálatos módon hiányzik. Bea az évek során rájött, hogy az anyja nem kegyetlen vagy rosszindulatú, hanem egyszerűen csak képtelen átérezni bárki más fájdalmát. De Lillis betöltötte ezt az űrt.

A kávéval egybekötött reggeli úszás lassacskán hagyománnyá vált, egy sor másik szokással együtt. Minden nyár új közös élményeket hoz, amelyek értelmet adnak a mindennapoknak. Hogrepsben valami szépet és maradandót építenek, valamit, amit átadhatnak az utánuk jövő generációnak. Bea megígérte, hogy idén segít Lillisnek kipakolni és átrendezni a műtermet, de ezt nem érzi tehernek, sőt, inkább szórakoztató és megnyugtató lesz, mint amikor tavaly Toréval átfestették a verandát.

Niklas sosem értette, mi a jó a nyári „rabszolgamunkában”, ahogy ő fogalmaz, de Bea számára ez az összetartozás érzését adja. Néha bosszantja, hogy Niklas adottnak veszi mindezt, ezt a családot. Henke és Sus már lementek Hogrepsbe egy újabb Brazíliában töltött év után, a gyerekeik, Olle és Hedda pedig izgatottan várják Almát és Alexiát, mint mindig, amikor egy évig nem találkoztak. A négy unokatestvér a távolság ellenére olyan közel áll egymáshoz, mintha testvérek volnának.

Bea annyira vágyik Hogrepsre, hogy az már szinte fáj, úgy hiányzik neki, ahogy csak a szerettei hiányoznak az embernek. És nemcsak a mészkő ház hiányzik, hanem az egész közösség, a település, Gammelgarn. Alig várja, hogy sétáljon egyet Gryngében a tengerparton, a természetvédelmi területen, vagy a kis halászfaluban, Sjausterben. Hogy amikor kimelegedett, megálljon a kopár sziklákon, ledobja magáról a ruhát, belegázoljon a tengerbe és elmerüljön a vízben. Érezze, amint testében szétárad a hideg és a boldogsághormonok.

Egész tavasszal ez volt a szalmaszál, amibe kapaszkodott: a nyár gondolata, és mindaz, ami ott vár rá. Amikor elege lett a munkából, úgy lebegett előtte Hogreps, akár egy jutalomfalat. A tudat, hogy hamarosan elszabadul a lakásból, ami csak úgy ontja magából a meleget, a hőségből, ami úgy telepedett a városra, akár a fedő a fazékra. Számolta a hátralévő heteket, a napokat, most pedig szinte kibírhatatlannak tűnik, hogy változtatnia kell a terveken, hogy még egy darabig ki kell tartania itt. De Niklas ostoba hibájának köszönhetően nincs más választása.

Bea a konyhapulton álló liszteszacskóért nyúl. Homlokáról patakzik az izzadság, lecsöpög a kőpadlóra, és ott sötét pontokból álló mintázatot képez. Verítékcseppek az el nem sírt könnyek helyett. A sütőtől még jobban átmelegedett a konyha, és Bea legszívesebben sikítana – hogy is jutott eszébe sütni ebben a hőségben! A pogácsákkal teli tepsit beteszi a sütőbe, és becsapja az ajtaját.

A márvány konyhapulton megpittyen a mobilja, és ragacsos ujjaival felkapja. Üzenet Niklastól. Sikerült feltölteni a telefonját? Vagy rájött, hogy milyen abszurd kikapcsolni, amikor a felesége próbálja elérni?

Egy nagy mea culpára számít, de tekintve, hogy Niklas milyen tiszteletlenül viselkedett, még egy darabig eltart, amíg a haragja lecsillapodik. Bea dühtől remegő kézzel nyitja meg az üzenetet.

Nem megyek haza.

Három rövid, egyszerű szó, ám Bea nem tudja értelmezni őket. Ez egy felfoghatatlan mondat. Nem megyek haza? Talán úgy érti, hogy nem most jön haza, mármint nem most azonnal, csak később? Csak este? Hogy el van foglalva valamivel, ami elhúzódott?

Ha nem volna ennyire megdöbbenve, valószínűleg dühös lenne – vagyis még dühösebb. Most azonban leginkább lebénul a megfejthetetlen üzenettől.

Beszélnie kell Niklasszal, most azonnal. Arról, ami tegnap történt, és ami ma reggel. Arról, hogy egyszerűen lecsapta, majd kikapcsolta a telefont, miután egész éjjel nem adott magáról hírt. És a gotlandi utazásról.

Próbáljanak vajon jegyet venni az oskarshamni kompra? Igaz, odáig pokoli hosszú az út, de az is jobb, mint egész héten itt rostokolni az aszfaltdzsungelben.

Bea gyorsan visszaír.

Hogy érted ezt? Mikor jössz haza?

Vár, látja a három kis pulzáló buborékot, de nem kap választ, úgyhogy újabb üzenetet ír.

Nem értek semmit. Hívj fel!

Niklas azonban hallgat, úgyhogy Bea hívja fel őt. A telefon kicseng, de nem veszik fel. Viszont egy újabb üzenet érkezik.

Gondolkodnom kell.

Bea ekkor veszi észre, hogy a sütőből égett szag árad.

*

Bea gyomra összeszorult, hányingere van és szédül. Talán a hőség az oka? Az ösztrogénhiány? Vagy a szökésben lévő férje? Alig ivott ma vizet, és tegnap este óta nem evett. Egyetlen falat pogácsa sem megy le a torkán. Pedig imádja a vajas pogácsát a szépen ráolvadt sajttal. Lillis pogácsáját különösen szereti, és Hogrepsben mintha még finomabb volna. Ezért sütött pogácsát? Hogy a friss péksüteménnyel megidézze Lillist és Torét, afféle vigaszként?

Mindjárt dél van, de lehetne akár éjfél is. Nagyon lassan telik az idő, és mégis kicsúszik a keze közül. Bea még nem tudja, hogy ez már egy új időszámítás kezdete. Hogy ez lesz az a nap, ami átformálja egész életét.

Ismét a mobiltelefonját babrálja. Úgy bámulja a képernyőt, mintha ily módon kicsalogathatna valamit Niklasból, valami magyarázatot erre a különös viselkedésre, valami érthető választ. De hiába bámulja az üzenetváltást, nem lát ott mást, csak a saját hiábavaló próbálkozásait. Kérdőjelek és felkiáltójelek, nagybetűk, haragos emojik. Dühös vörös arcok és bugyogó vulkánfejek. A kommunikáció kikövetelése.

Látja, hogy Niklas mindet megkapta. Látja, hogy elolvasta őket, és azt is, hogy mikor. Niklas fent van a Messengeren is, amikor Bea belép és ott is ír neki. De mintha lehúzná előtte a rolót, blokkolja őt, akár egy kamasz, pont úgy, ahogy Alexia szokta; nem hajlandó kommunikálni. Pokoli dühítő.

És Freddie ugyanezt teszi. Nem veszi fel a telefont, és nem válaszol az üzeneteire. Calle Mörner legalább visszahívta, de ő nem tud semmiről. Nem, nem volt velük tegnap este a Daphne bisztróban, és nem tudja, mi történhetett.

Menjen el Freddie-hez, és kopogtasson be az ajtaján? Követelje, hogy beszélhessen Niklasszal? Nem, ez nem jó stratégia. Ráadásul megalázó is. Nem fog jelenetet rendezni. Ha Niklas ma egyedül akar lenni, hát hadd legyen. Majd később megbeszélik a dolgot, habár Niklas viselkedése teljességgel elfogadhatatlan.

Bea bemegy a fürdőszobába, és megengedi a csapot, a hideg víz bezúdul a kádba, dübörög a zománcbevonaton. Bea levetkőzik és belemászik. Nézi, amint lassan emelkedik a vízszint, miközben a belső hőmérője egyre süllyed. Gondolatban megpróbál elszakadni ettől az átkozott fürdőkádtól, maga elé képzeli a tengerpartot, Gryngét. De szeme sajog a csalódástól és zavarodottságtól. Miért épp most kellett Niklasnak kirobbantania ezt a veszekedést, amikor egy csodálatos nyár áll előttük? Annyira felesleges volt.

– Hahó? Anya?

A víz zubogása miatt alig hallja Alexia hangját. Bea letekeri a csapot, a víz már csak vékony sugárban folyik.

– Éppen fürdök, vécére kell menned?

– Hol van apa?

Bea tétovázik, nem igazán tudja, mit feleljen. Fedezze Niklast, vagy mondja el az igazat?

– Freddie-nél.

Közölheti a tényeket anélkül is, hogy minden részletet megosztana. Így legalább nem hazudik.

– Úgy volt, hogy kimegyünk gyakorolni a vezetést.

Bea a szavakat keresi.

– Hát... biztos vagyok benne, hogy hamarosan itt lesz, ha megbeszéltétek. De mi is…

Elhallgat, amikor rájön, hogy mit akart mondani. Nem, ezt ő nem teheti meg Niklas helyett. Csak neki van jogosítványa, a gyerek csak vele mehet vezetni.

– Miért nem hívod fel apát, hogy megkérdezd? Vagy Freddie-t?

Kintről mormogás hallatszik, majd távolodó lépések.

– Alexia?

Bea fülel, de Alexia már elment. Nem mondott ugyan semmit, de Bea az ajtón keresztül is érezte, hogy milyen csalódott. Almát teljesen hidegen hagyja a vezetés, Alexia viszont roppant lelkesen vetette bele magát. Mintha nem győzné kivárni, hogy önálló lehessen.

Bea azt hitte, hogy ez éppen fordítva lesz majd, hiszen Alma az, akit folyton fuvarozni kell a lovardába. Alexia azonban a tavaly őszi filmforgatáson belekóstolt a felnőtt életbe, és azóta mintha igyekezne minél hamarabb felnőni, pedig még csak tizenhat éves.

Bea kimászik a kádból, és a telefonjáért nyúl. Az egy dolog, hogy Niklas nem vesz tudomást a feleségéről, de az, hogy megfeledkezik a gyerekeiről, nincs rendben. A képernyő vizes lesz, így nehezebben tudja bepötyögni az újabb üzenetet.

Hol vagy??? Megyígérted Alexiának, hogy kiviszzed verzetni! Nagyon csalódott. Hívbj fel MOST!

Nyilván erre sem fog válaszolni, gondolja Bea, amikor megpittyen a telefonja.

Most beszéltem Alexiával. Minden rendben.

Szóval Alexiával hajlandó beszélni? Bea újra ír neki.

Nem, semmi nincs renddben! Alexia rém dühösn! Mikor jössz haza?

Erre ismét nem kap választ. Bea magára teker egy törülközőt, és a világos tölgyfa padlón nedves lábnyomokat hagyva végigsiet a folyosón Alexia szobája felé. Halkan kopogtat, és rögtön benyit, túl türelmetlenül ahhoz, hogy megvárja a választ. Alexia az ágyán hever, kezében a telefonja.

– Beszéltél apával?

– Aha.

– És mit mondott?

– Hogy halasszuk el a vezetést.

– Mondta, hogy miért?

– Nem, csak azt, hogy halasszuk el.

– És mikor jön haza?

– Nemtom…

Alexia hangja erőtlen és fáradt. Vontatottan beszél, mintha minden szó nagy erőfeszítésébe kerülne.

– De még mindig Freddie-nél van?

– Nemtom…

– Gondolod, hogy nincs ott?

– Nemtom…

– De atyavilág, csak mondott valamit! Gondolkozz! És beszélj érthetően. Úgy mondjuk, hogy nem tudom.

Bea maga is hallja, hogy milyen éles és kioktató a hangja. Rettentő dühítő ez az egész nemtom-attitűd, amit Alexia az utóbbi időben felvett, de ennél rosszabb pillanatot nem is választhatott volna arra, hogy ráförmedjen.

– Sajnálom, szívem, sajnálom, csak nem tudom, hogy…

De már túl késő. A lánya kiviharzik a szobából, és Bea hallja, ahogy becsapódik mögötte a bejárati ajtó. Alig egy nap leforgása alatt sikerült két családtagját is magára haragítania.

*

Bea nagy darabokra vágja a paprikát, a hagymát és a fokhagymát, majd az egészet beleszórja a turmixgépbe, és elfordítja a tárcsát. A gazpacho tökéletes vacsora, ha túl meleg van a rendes étkezéshez. Vagy amikor egy gyomorszorító érzéstől annyira émelyeg az ember, hogy képtelen befogadni bármiféle szilárd táplálékot.

Írt egy üzenetet a „Banér sztárjai” elnevezésű családi csoportba a WhatsAppon, hogy a vasárnapi vacsora hét órára kész lesz. De senki sem válaszolt, és senki sincs sehol, pedig már háromnegyed hét. Alexia valószínűleg még mindig haragszik, és épp valamelyik új filmes barátjának panaszolja el a sérelmeit. Alma a lovardában van, és amikor a lovakkal van, megfeledkezik az időről. A legrosszabb esetben egyedül vacsorázik. Közben próbál arra gondolni, hogy minden egyes eltelt óra egy órával közelebb hozza azt a pillanatot, amikor Niklas hazajön. És akkor végre leülhetnek megbeszélni, hogy mi történt, és maguk mögött hagyhatják ezt az egészet.

Mert most már bizonyára hamarosan vége ennek a magányos elvonulásnak, amire Niklasnak, úgy tűnik, olyan nagy szüksége volt. Nem mintha irigyelné tőle ezt a kis egyedüllétet. Vannak napok, amikor neki is szüksége van némi térre, és ők ketten ezt meg is szokták adni egymásnak. Na de így eltűnni, egyetlen szó nélkül, ez roppant dühítő.

De már nincs ereje dühösnek lenni. Kimerült, és nem akar mást, csak hogy vége legyen, hogy minden visszatérjen a megszokott kerékvágásba. Egy nap talán majd nevetni fognak az egészen, családi adoma lesz belőle, amit grillezés közben mesélnek a hogrepsi kertben. Nevetve felemlegetik azt a nyarat, amikor azért ragadtak a városban, mert Niklas nem vette meg időben a kompjegyeket Gotlandra, és annyira szégyellte magát, hogy nem mert hazamenni. Látja magát, amint széles mozdulatokkal előadja az anekdotát, Niklas pedig időnként közbeszól, és szeretettel csipkelődnek majd egymással. Henke a grillsütő mellett állva hallgatja őket, és miközben a bárányburgereket forgatja, megcsóválja a fejét, igen, az öccse reménytelen eset, mindig elszúrja a dolgokat. Lillis, Tore, Hampus és Sus a kőasztal körül ülnek egy-egy pohár borral, és nagyokat nevetnek az őrült histórián, ami minden alkalommal ugyanolyan mulatságos. Most még nehéz ezen nevetnie, de később talán… Talán akár még ma este is, ha sikerül tisztázniuk a dolgot, és megbocsátanak egymásnak.

Bea ismét bekapcsolja a turmixgépet. Az éles pengék felaprítják a zöldségeket, és Bea maximális fokozatra tekeri a tárcsát. A felaprított paradicsom és zúzott hagyma őrült sebességgel pörög a gépben, a motoros pengék zúgása minden más zajt elnyom. Hirtelen mintha csattanást hallana az előszobából. Kikapcsolja a gépet. A bejárati ajtó csapódott be?

Hallja a kulcsok zörgését az előszobai komódon álló ezüsttálkában. A következő pillanatban a konyhában megjelenik Alma lovaglónadrágban, vállán vászontáskával, és Bea reményei azonnal szertefoszlanak. Nem is csalódás az, amit érez, inkább valami idegesítő nyugtalanság, mert továbbra sem tudja, Niklas mikor jön haza. Mosolyt erőltet magára.

– Tökéletes időzítés, épp most lett kész a gazpacho. Ülj csak le.

Alma ledobja táskáját a földre, és leül egy székre. Elismerő pillantást vet a pultra, ahol Bea merni kezdi a hideg levest a Lillis-féle mélytányérokba.

– Hol van apa?

Bea mintha valami mögöttes hangot vélne felfedezni a lánya kérdésében, de lehet, hogy csak képzelődik.

– Bármelyik percben itthon lehet.

Alma elvesz egy szelet fokhagymás kenyeret, és elkezdi rágni a héját.

– Milyen volt a lovardában? – kérdezi Bea.

– Issa már kilovagolt Nicón, úgyhogy nekem nem maradt más, csak a trágyázás.

– De a vasárnap és a szerda a te napod, nem?

– De igen, de az ő lova.

– Tudod, mi szép összeget fizetünk ezekért a napokért. Issa legalább szólhatna, ha cserélni akar.

– Emmy is ott volt, együtt trágyáztunk, szóval minden rendben.

Alma belekotor a táskájába, és elővesz egy könyvet, jelezve, hogy nem akar többet beszélni erről. Bea megérti a célzást.

– Mit olvasol?

Alma megmutatja neki Bodil Malmsten Mire kivirágoznak a gesztenyefák, én már nem leszek itt című könyvét.

– Nagyon felnőttes olvasmány – jegyzi meg Bea.

– A könyvespolcon találtam. Tetszett a borítókép.

A borítón Maurice, a főszereplő látható, amint egy vörös háttér előtt terpeszben állva oldalra néz. Alma a mutatóujjával felüti a könyvet az előzéklapnál. Niklas kézírása. Bea Alma válla fölé hajol, hogy megnézze.

1995. karácsony

Tacskónak – aki a legkedvesebb nekem a világon

– Ki az a Tacskó? – kérdezi Alma.

– Jacob így becézett gyerekkorunkban. És amikor összejöttünk, apád is átvette.

– Ez elég furán hangzik. Miért hívott így?

– Szeretetből. Mert én mindig ott loholtam a nyomában, vele akartam lenni, akármit csinált is. És ő megengedte, mert ő volt a világ legjobb nagytestvére.

Bea érzi, ahogy egy ideg rángatózni kezd a szeme alatt. Alma aggódó pillantással figyeli.

– Elszomorodtál?

– Nem, nem, ez egy szép emlék. Csak éhes vagyok. – Ez csak félig igaz, mert még mindig hányingere van. – És rettenetes ez a hőség.

Bea mindig is igyekezett őszinte lenni a lányaival. Soha nem hitte, hogy a nehézségeket el kellene titkolni előlük, és úgy gondolta, fontos, hogy lássák, hogy néha a felnőttek is küszködnek, ők is lehetnek dühösek és szomorúak. Most azonban mégsem képes arra, hogy beszéljen erről a Niklas-ügyről. Talán azért nem, mert ő maga sem érti igazán.

A bejárati ajtó ismét becsapódik. Beában újra felcsillan a remény, de újra szerte is foszlik, amint meghallja Alexiát, aki telefonon beszél az előszobában. Megint mosolyt erőltet magára, amikor a lánya megjelenik a konyhába, és körülnéz.

– Mi a vacsora?

– Gazpacho.

– Hát azzal nem lakunk jól.

– Van hozzá fokhagymás kenyér.

Bea odanyújtja neki a tálat, és Alexia szó nélkül elvesz egy szelet kenyeret. Gesztenyebarna haja nedves tincsekben az arcába lóg.

– Úszni voltál? – kérdezi Bea, ellenállva a késztetésnek, hogy kinyújtsa a kezét, és hátrasimítsa a lánya frufruját, hogy lássa a szemét.

Alexia bólint.

– Kivel?

– Timmel és a többiekkel.

– Jól hangzik. És hol úsztatok? A Kampanban?

– Aha. De aztán meghalt egy fickó.

– Hogy mi?

Alma kanala megáll a levegőben, Bea pedig hátrahőköl.

– Te jó ég, mi történt?

– Ott lebegett a vízen, és mindenki sikoltozott, aztán valaki kihúzta, és elkezdték újraéleszteni.

– Biztos, hogy meghalt?

– Nem, de kurvára halottnak tűnt, amikor kihúzták.

– Ne beszélj így, drágám.

Alexia rábámul. Ez most komoly? Képes vagy rám szólni, most?

– Bocsánat, drágám. Rossz beidegződés.

Bea megpróbálja menteni a helyzetet, és kimer nekik még egy-egy tányér hideg levest.

– És ti mit tudtatok tenni? – kérdezi.

– Nem sokat. Egy ideig még álltunk ott, aztán eljöttünk.

– De hogy érzed magad?

– Jól vagyok.

– De hiszen épp most láttál egy halottat! – robban ki Alma, és meghökkenve nézi az ikertestvérét, aki beleharap a fokhagymás kenyérbe.

– Miért, szerinted most mit csináljak? Sírjak?

Alma megsértődik Alexia éles válaszától, és feláll.

– Elmegyek zuhanyozni.

– De még nem fejezted be a levest, drágám – próbálkozik Bea.

– Jóllaktam, túl meleg van... De nagyon finom volt, köszönöm.

Azzal odaviszi tányérját a mosogatógéphez, és beleteszi.

Alexia továbbra is az asztalnál ül, és sápadt arccal, gépies mozdulatokkal kavargatja a gazpachót. Bea odalép hozzá, és átöleli. Érzi, amint lánya teste megfeszül, és az ölelés egészen sutára sikerül. Ez már így megy egy ideje, amióta Alexia elkezdett menstruálni. Nem szereti a közelségét, Almával ellentétben, aki időnként még mindig felkuporodik az anyja ölébe.

Nem tudja, mihez kezdjen Alexiával. Amíg kicsi volt, Bea saját magát látta benne, nagyon hasonlítottak, és nemcsak külsőre, a nagy, barna hajkoronájukkal, hanem természetre is. Alma Niklastól örökölte világos tónusait, a szőke haját, de Alexia amolyan fiús vadóc volt, mint annak idején ő maga.

Bea emlékszik az őrült játékokra, amiket Jacobbal játszottak, és arra, hogy kiskorában sosem akart új ruhát, a bátyja levetett holmijában szeretett járni. Azt hitte, Alexiával könnyű dolga lesz, ha már ennyire hasonlítanak egymásra, de nem így történt. Ő az, akivel nehezebben boldogul. Úgyhogy kicsit hátralépett, próbál teret adni a lányának és nem tolakodónak lenni. Most azonban muszáj őt megölelnie, úgy igazán, hogy érezze, mennyire szeretik.

Bea szorosan átöleli őt, addig öleli, míg Alexia el nem engedi magát, és nyurga kamaszteste megadóan nekidől. Bea előrehajol és beszívja az illatát. Olyan különleges, egyedi illata van, hogy Bea millió illat közül is felismerné. A lánya szipogni kezd, és átöleli a derekát. Egyszerre felnőttes és gyermeki ez a tizenhat éves test, amint szinte belefúrja magát Bea puha hasába.

Bea még jobban szorítja, mintha csak meg akarná védeni attól, amit a lánya már átélt, ami már megtörtént. Talán önmagát is próbálja megvédeni valami meghatározatlan veszélytől, valamitől, amit még nem ismer, de ami már ott settenkedik a látótere peremén.

Aztán elengedik egymást, és szinte zavarba jönnek a meghitt pillanattól. Alexia gyorsan feláll, és beviszi a tányérját a szobájába. Bea ott áll és nézi, és azon tűnődik, vajon Alexia tényleg jól van-e. Hogy reagál az ember, ha látott valakit megfulladni? Muszáj beszélnie Niklasszal. Most mindkettőjüknek támogatni kell Alexiát, át kell segíteniük ezen a helyzeten. Noha kavarognak benne az érzések, igyekszik a lehető leghiggadtabban fogalmazni.

Alexia ma látott valakit vízbe fúlni. Mentő stb. Ki van készülve és feldúlt. Szüksége van rád. Kérlek, azonnal gyere haza.

*

Úgy gondolta, olvasni fog, amíg Niklas hazaér, de valószínűleg elaludt Hanya Yanagihara téglányi kötetével a mellén. Ami még mindig ugyanott van kinyitva, mint aznap reggel. Hajnali fél kettő, és Bea kábultan, csodálkozva körülnéz. Az ágy Niklas oldalán továbbra is üres. Az első meglepetés pillanatok alatt átvált idegesítő nyugtalanságba.

Nem megyek haza.

Gondolkodnom kell.

Mit jelent ez egyáltalán? Talán ma éjjel sem akar hazajönni? És mit kell átgondolnia?

Niklas nem válaszolt az Alexiáról és a balesetről szóló üzenetére. Még csak értesítést sem kapott arról, hogy elolvasta volna.

Bea ismét megnézi a telefonját. Végiggörget a képernyőn. Egy újabb sms vagy hívás aligha változtat a helyzeten. Próbálkozzon talán a WhatsAppon? Elkezd írni a „Banér sztárjai” családi chat-csoportba, de meggondolja magát. Nem akarja a kétségbeesésével nyugtalanítani a lányokat.

Alig huszonnégy órával ezelőtt elképzelhetetlennek tűnt, hogy Niklas így viselkedjen, hogy semmibe vegye a hívásait és az üzeneteit. Hogy egyszerűen csak felszívódjon. Bea tétovázik. Vajon hívja fel Lillist, és kérdezze meg, hallott-e Niklas felől? Nem, az anyósa és az apósa ilyenkor már alszanak. Jobb, ha nem zavarja őket. Vagy hívja fel Charlottét? Calle talán tud valamiről, amit neki elmondott, de Beával nem akart megosztani. Valami azonban visszatartja. Ha beszél róla Charlottéval, sokkal valószerűbbé válik az ügy, bármi legyen is tulajdonképpen.

Bea eltűnődik, vajon mások párkapcsolata is úgy működik-e, mint az övé Niklasszal. Hogy hosszú éveken át megőrzik egymás titkait, és nem osztják meg őket senkivel, még a legközelebbi barátaikkal sem. Mert így védelmezik egymást és a házasságukról alkotott képet. Nem elsősorban azért, hogy fenntartsák a látszatot, inkább azért, mert az ember ezt teszi a legjobb barátjáért. Megőrzi a titkait, és nem beszél a rossz tulajdonságairól. Ez egy hallgatólagos megállapodás, aminek értelmében még a legnehezebb pillanatokban is elviselik egymást. Megvéded a társad, és kitartasz mellette, mert szereted azt, ami jó benne.

Bea sosem értette azokat a barátait és kollégáit, akik panaszkodtak a partnerükre. Számára az árulás egy formájának tűnt bizalmas részleteket megosztani egy társ kevésbé hízelgő oldaláról, és ő soha nem tett volna ilyet Niklasszal. Igen, elismeri, nekik is voltak nehéz időszakaik, mint mindenki másnak – abnormális lett volna, ha nem így van –, és persze beszélt is erről Charlottéval. De soha nem ment bele a részletekbe, és szinte mindig csak akkor beszélt a gondokról, amikor már túl voltak a nehezén. Utólag kicsit meg is szépítette őket, kihangsúlyozva azt, hogy a problémák hogyan vezettek a kapcsolatuk fejlődéséhez, még akkor is, ha az adott pillanatban nehéz dolguk volt. Nem mintha Bea szándékosan hazudott volna. De a konfliktusok, ahogy az életben minden más is, sokkal kevésbé tűnnek súlyosnak az idő múlásával. Sőt, néha egyenesen viccessé válnak, és minden rossz történetet át lehet formálni szórakoztató anekdotává, anélkül, hogy túlságosan lelepleznénk önmagunkat. A Charlottéval való barátságukban Bea általában inkább a hallgatóság szerepét tölti be, miután a barátnője házassága egyfajta krónikus, de stabil válságban van.

Újra rátör a szorongás, elszorul a torka. Ki kell mennie a lakásból. Bea felkel, és magára kapja a melegítőnadrágot, ami a szék támláján hever. Gyors léptekkel átsurran a nappalin, és csöndesen eloson a lányok szobája előtt.

*

Az égbolt felhőtlen és halvány rózsaszín, amikor Bea végigbiciklizik a Karlavägenen. Szinte egyedül van a néptelen úton, csak néhány éjszakai vándorral találkozik, akik hazafelé tántorognak valami bárból. Nemsokára odaér a Birger Jarlsgatan és az Odengatan kereszteződéséhez, ahol Freddie lakik, aki ezt a környéket „külső Östermalmként” emlegeti, habár ez már inkább a Vasastan-negyed. Egy kövér patkány surran el a rózsaszín épület előtt, amikor Bea leugrik a kerékpárjáról a fából készült nagy kapunál.

Freddie Scherrer Niklas egyik legrégebbi barátja, a Jacobbal és Calle Mörnerrel együtt alkotott baráti kvartett tagja. Ők négyen mindig együtt voltak, az östermalmi általános iskolától kezdve az Östra Real gimnáziumig. És általában Niklaséknál lógtak, mert Lillisnek és Torénak a többi szülővel ellentétben nem volt kifogása az ellen, hogy a fiuk hazahozza a barátait.

Vicces módon nem Niklas, hanem Freddie volt az, akibe Bea tizenkét évesen kissé belezúgott. Illetve nem is kissé, de persze ezt soha nem merte bevallani senkinek, még Niklasnak sem. Freddie tekintetéből mindig valami különös fény sugárzott, ami Beának még most is tetszik. Ő volt a csapat legvadabb tagja, ő volt az, aki magasról tett a szokásrendre és a szabályokra. Míg Niklas és Calle továbbtanult Uppsalában, az egyik orvosnak, a másik ügyvédnek, addig Freddie hagyta magát sodortatni az árral, míg végül elment New Yorkba, és ott beiratkozott egy filmes képzésre.

Mindenki azt hitte, hogy ez is csak egy a számtalan szeszélye és hobbija közül. De Freddie kitartott, és ma már elismert filmproducer, aki rengeteg megbízást kap itthon és külföldön egyaránt. Bea az elmúlt évben a szokásosnál többet látta Freddie-t, miután a legutóbbi játékfilmjében Alexia is kapott egy kisebb szerepet, ami sajnálatos módon meglehetősen káros hatással volt mind a jegyeire, mind a személyiségére.

Most azonban más ügyben van itt. A férjét keresi. A helyzet roppant kellemetlen és kínos, de Bea kétségbe van esve.

Freddie úgy fest, mint akit felébresztettek, amikor alsónadrágban és pólóban ajtót nyit. Nyilván tudja, hogy Bea miért van itt, de nem tűnik különösebben bűntudatosnak, noha ő sem válaszolt Bea hívására. A szemüveges szempárból inkább valami szánalomféle sugárzik. Ezzel a szemüveggel fiatalkori önmagára emlékeztet. És mintha kissé lefogyott volna.

– Ne haragudj, Freddie, de beszélnem kell Niklasszal, és nem veszi fel a telefont.

– Értem. De nincs itt.

Bea értetlenül rábámul.

– Ezen a héten nálam van Tilda – magyarázza Freddie. – Úgyhogy odaadtam neki a stúdió kulcsát.

Freddie tízéves kislánya minden második héten nála van, de Bea nem érti, mi köze ennek a kulcsokhoz.

– De hát tegnap nem a Daphnéban söröztetek?

Freddie csüggedten vállat von, mint aki nem akar hazudni, de nem is akarja elárulni a barátját egy dühös feleségnek.

– Szóval nem kocsmázni voltatok?

– Nem egészen.

– Ez meg mit jelentsen?

Freddie megvakarja a tarkóját, mintha keresné a választ, ami Bea és Niklas szempontjából egyaránt kielégítő.

– De csak beszéltél vele? – kérdezi Bea, aki egyre türelmetlenebb.

– Igen, tulajdonképpen igen. Eljött a kulcsokért.

Beának eszébe jut Niklas utolsó üzenete. Nem megyek haza.

– Én már nem értek semmit, Freddie.

Freddie mintha mondani akarna valamit, végül azonban mégis meggondolja magát.

– Legjobb lenne, ha személyesen vele beszélnél.

– Apa! – harsan fel Tilda hangja bentről.

– Egy perc és jövök!

Freddie Bea felé fordul.

– Sajnálom, de nekem...

– Persze. Ne haragudj, hogy felébresztettelek, de fogalmam sincs, hogy mit tegyek, Niklas nagyon furcsán viselkedik.

– Szerintem aludj rá egyet. Holnap talán fogékonyabb lesz a beszélgetésre.

Bea lassú léptekkel elindul lefelé a sötét, hűvös lépcsőházban. Lépésről lépésre próbálja feldolgozni az imént hallottakat. Tehát Niklas nem Freddie-vel sörözött, ahogy állította, és nem is nála aludt, hanem a stúdióban. A „stúdió” egy barátságtalan pincehelyiség Frihamnenben, ahol Freddie szerkeszt és filmet vág. Tele van technikai felszereléssel, ugyanakkor amolyan agglegénylakásként is szolgál a számítógépes játékokkal és a minibárral.

Miután elvált Tilda anyjától, Freddie egy ideig ott élt, és az évek során valószínűleg megfordult ott néhány lány is, akiket felszedett. Bea csak egyszer járt a stúdióban, amikor Niklasszal elhoztak egy dohányzóasztalt a szomszédos aukciós házból. Emlékezete szerint elég nagy volt a káosz, de hát az efféle helyek már csak ilyenek. Teljességgel felfoghatatlan, hogy Niklas inkább alszik ott, mint odahaza, ráadásul már második éjszaka. Beában kavarognak az érzések: egyszerre dühös, szomorú, zavarodott és mélységesen csalódott.

Mire kiér az utcára, az egyetlen gondolata az, hogy el kell mennie a stúdióba, hogy beszéljen Niklasszal. De ott motoszkál benne Freddie tanácsa is: várjon holnapig. Bea mindig biztosra vette, hogy tudja, mit gondol és hogyan reagál Niklas, most azonban fogalma sincs róla. Mi van, ha sokkal jobban kikészült, mint ahogy ő gondolta? Vajon ezek a depresszió és kiégés tünetei? Niklas munkája nagyon megterhelő, amióta ő vezeti a Sophiahemmet kórház új nőgyógyászati osztályát, és már hosszú ideje elég rosszul alszik.

Az elképzelés az volt, hogy ez a munka új lendületet ad majd a Sollentuna kórházban történt incidens után, aminek a megszállottja lett – annak ellenére, hogy nem az ő hibája volt, és hogy ebben a szakmában ez szinte mindenkivel megesik. Az állami intézménynél töltött hosszú évek után végre lehetősége nyílt arra, hogy ő maga hozzon létre egy új részleget, ráadásul magántőkéből, és olyan munkát végezzen alig néhány háztömbnyire az otthonától, amit rendesen megfizetnek. Bea mindent megtett, hogy pozitív gondolkodásra ösztönözze, Niklas azonban ahelyett, hogy vezetői minőségében leosztotta volna a munkát, és kevesebbet dolgozott volna, túl sokat vállalt magára, és hagyta, hogy feleméssze a stressz és a felelősség.

Mi van, ha ez a stressz idegösszeomláshoz vezetett? Niklas egész tavasszal arra panaszkodott, hogy fáradt és kimerült, de Bea ugyanígy érezte magát, nem utolsósorban azért, mert rá maradt az otthoni munka oroszlánrésze, a konyha felújítása, a lányok iskolájával és a mindennapi logisztikával kapcsolatos összes feladat, nem beszélve arról, hogy ő is teljes munkaidőben dolgozik a Vöröskeresztnél. Ráadásul, csak mert Bea kevesebbet keres és alacsonyabb státuszban van, Niklas alábecsüli a munkáját, pedig az ugyanolyan megterhelő, mint az övé. Néha megfordul a fejében, hogy az orvosok azt hiszik, csak ők tudják, mit jelent az emberi szenvedés, noha ő egy segélyszervezetnél dolgozik.

Bea nap mint nap szörnyűségekkel szembesül a képek és történetek által, amikkel dolgoznia kell. Az ő munkája is élet-halál kérdése, ráadásul globális szinten. Niklas esetében azonban, úgy tűnik, hogy a nyomásnak pszichológiai következményei vannak. Bea hiába mondogatta neki, hogy dolgozzon kevesebbet, és a hétvégéken tartson szabadnapot. Többek között ezért is várta ennyire a közös nyaralást. Niklasnak szüksége van a pihenésre, családként pedig szükségük van közös élményekre. És tessék, most megtörtént a baj. Viszont ha Niklas beteg, akkor segítenie kell rajta.

Most, hogy a hőség alábbhagyott, az éjszakai levegő lágyan simogatja meztelen karját és fekete Birkenstock-szandálba bújtatott lábát, de a biciklizés így is nehezen megy. Mellkasát mintha ólomsúly nyomná, a bokája körül lobogó bő melegítőnadrág pedig növeli az ellenállást és lelassítja, holott teljes erőből hajt. Mintha oda kellene érnie, mielőtt még túl késő.

Nem mintha komolyan hinné, hogy Niklas képes volna valamiféle drasztikus lépésre, nem, ő nem tenne ilyet, különösen nem a Jacobbal történtek után. De Beának is megvannak a maga sebei, ott gyökerezik benne mélyen a félelem. A teste emlékszik, és megszólal benne a vészcsengő. A felismerés, hogy Niklas valószínűleg rosszabbul van, mint gondolta, bűntudatot ébreszt benne. Komolyabban kellett volna vennie a jeleket. Talán ezért felejtett el egy olyan egyszerű dolgot, mint a kompjegyek megvétele? A feledékenység egyértelműen stresszre és kimerültségre utal, ahogy a túlreagálás, a düh és az ingerlékenység is.

Ha jobban belegondol, Niklas viselkedése az elmúlt napokban teljes mértékben ezeket a jeleket mutatta. És bár Bea aggódik, bizonyos értelemben megkönnyebbül, hogy megtalálta a magyarázatot. A gärdeti körforgalomnál elkanyarodva már majdnem célba ért, miközben úgy érzi magát, mint egy egész napos maratonfutás után.

*

Freddie stúdiója egy nagy alagsori helyiségben van a frihamneni rakparton a dokkoknál, amit különböző filmprodukciós cégek irodái vesznek körül. Bea elkerekezik a Banankompaniet épülete mellett, amely egykor Svédország első banánimportőrének adott otthont, majd áthajt egy nagy parkolón. A parkoló üres, leszámítva egy fehér autót és egy furgont, amelynek oldalán egy kertészeti műsor logója látható.

Aggodalmasan körülnéz a félhomályban. A nyári éjszakán a környék kísértetiesen kihalt, sehol egy lélek. Amikor odaér az épülethez, ahol Freddie stúdiója van, nem vesződik azzal, hogy lezárja a biciklit, csak nekitámasztja a part menti korlátnak. Remélhetőleg hamar végez. Ha Niklasszal taxival mennek haza, bevihetik a biciklit a stúdióba, aztán másnap majd visszajönnek érte.

Bea felsiet a rakparthoz vezető keskeny lépcsőn, és odamegy a teherlifthez. Ideges, aggódik és dühös, de tudja, hogy most kordában kell tartania az érzelmeit. Erősnek kell maradnia. Nem akar mást, csak hogy Niklas hazajöjjön. Most ez a legfontosabb. Aztán majd felkészülhetnek a jövő heti gotlandi útra, és kitalálhatnak néhány szórakoztató programot a lányokkal együtt erre a pár napra, amit még a városban töltenek.

Tulajdonképpen élvezhetik a vakációt itt, a gyönyörű nyári Stockholmban is, ez akár kellemes változatosságot is jelenthet. Ellátogathatnak például a Kaknästornet kilátójához, a Skansen Szabadtéri Múzeumba vagy felszállhatnak egy városnéző hajóra. Turistáskodhatnak kicsit a saját városukban. Kimehetnek fürödni az ekeröi sziklákhoz vagy Lovön szigetére, ott egészen eldugott kis öblöket találni, ahol nincs senki más. Nagyszerű hetük lehet, ha emellett döntenek. Vagy leautózhatnak Oskarshamnba, és onnan átkompozhatnak Gotlandra.

Bea belép a liftbe, és észreveszi, hogy remeg a keze, amikor megnyomja a gombot. A teherlift egy rándulással elindul, a nyikorgó géphang kettéhasítja a csendet. Bea fizikailag és lelkileg is úgy érzi, mintha alászállna az alvilágba, és amikor a liftajtó üvegére pillant, egy halálra rémült szempár néz onnan vissza rá.

Próbálja győzködni magát, hogy a félelme valótlan és irracionális. Ugyanakkor ez a szürreális helyzet nagyon is valóságos és kínos. Hirtelen felötlik benne, hogy bárcsak megmosta volna az arcát és a fogát, vagy legalább megfésülködött volna. Nem azért, hogy Niklasnak tetsszen, hanem hogy ne érezze magát ilyen megviseltnek. Végigsimítja a haját, és éppen felemeli a karját, hogy ellenőrizze, izzadságszagú-e a hónalja, amikor a lift tompa döccenéssel megáll.

Laterna Film Kft., ez áll a súlyos fémajtó melletti réztáblán nagybetűkkel. A betonmennyezeten egy neonlámpa pislákol. Bea tétovázik, és nagy levegőt vesz, mielőtt megkopogtatná az ajtót közvetlenül a kilincs fölött.

A kopogása ingerültnek hangzik, noha épp ezt szerette volna elkerülni. De hogy lehet halkan és barátságosan kopogtatni egy súlyos fémajtón? A biztonság kedvéért küld egy sms-t is Niklasnak, mert mi van, ha nem hallotta meg.

Vár egy kicsit. Kiszolgáltatottnak és magányosnak érzi magát az elhagyatott, hátborzongató alagsori folyosón, annak ellenére, hogy Niklas nyilván ott van az ajtó túloldalán. De az üzenetére nem kap választ, és az ajtót sem nyitja ki senki. Bea ismét megpróbálkozik, ezúttal kicsit hangosabban kopogtat.

Lehet, hogy alszik? Ez tulajdonképpen érthető volna, hiszen késő éjszaka van, de Niklas sosem alszik mélyen – különösen akkor nem, ha rossz passzban van, és főleg nem egy idegen kanapén. Vagy talán idelent nincs térerő?

Bea a telefonjára pillant, és megdermed. Az üzenetet elolvasták. Niklas ébren van, és tudja, hogy ő itt áll. Miért nem nyit ajtót? Bea vár még néhány percet, de amikor továbbra sem történik semmi, hangosan dörömbölni kezd. Bumm, bumm, bumm.

A szíve hevesen ver.

– Hahó! Tudom, hogy ébren vagy, Niklas! Nyisd ki az ajtót!

BUMM. BUMM. BUMM.

– Nyisd ki, a fenébe is! Különben hívom a rendőrséget!

Nem biztos benne, hogy ezt komolyan gondolja, de elég elszánt hozzá. Ha Niklas nem nyit ajtót, akár erőszakkal is bejut. Elég ebből az őrületből. Szörnyen dühös, ugyanakkor retteg is. Lehet, hogy Niklas valamiféle pszichózisban szenved? Képes volna kárt tenni magában? Egyáltalán mit tud ő, Bea erről az egészről? Senkit nem ismerünk annyira, mint gondolnánk. Jacobról is azt hitte, hogy ismeri.

BUMM. BUMM. BUMM.

– Niklas! Megrémítesz! Nyisd ki, hogy legalább tudjam, jól vagy-e!

Most már kétségbe van esve, a sírás határán áll. Hangja elfullad a félelemtől.

És miközben Bea ismét ütésre emeli az öklét, az ajtó váratlanul, csikorogva kinyílik. Ott áll Niklas, akár egy valószerűtlen jelenés, ami hirtelen testet öltött. Ugyanúgy néz ki, mint máskor, nem tűnik különösebben kimerültnek, és nem úgy fest, mint aki öngyilkossági terveket forgat a fejében. Legfeljebb gondterheltnek látszik, és talán kissé ingerültnek. Bea lába alatt meginog a talaj. Az ajtóban álló férfi a férje és a legjobb barátja, ő mégis úgy érzi magát, mintha betolakodó volna, hívatlan vendég.

– Ezek szerint jól vagy?

Niklas bólint.

– Csak kissé fáradt vagyok. Hajnali három óra van.

Igen, kösz. Bea pontosan tudja, hogy hány óra, hiszen éppen őmiatta van ilyenkor ébren. De nem szól semmit. Niklas is hallgat, meg sem próbál bocsánatot kérni vagy magyarázkodni. Ha válaszokat akar, akkor most neki kell kérdeznie.

– Mi ez az egész, Niklas?

– Ez, kérlek, Freddie stúdiója…

– Pontosan tudod, hogy nem úgy értem. Mi folyik itt?

Bea kétségbeesetten széttárja a két karját, és közben vet egy pillantást a szobára. Freddie stúdiója egy nagy, egyterű pincehelyiség, az egyik végében egy konyhasarokkal, a másikban egy elkülönített vágószobával. Az egyik falon ott lóg a készülő film, Az álomfogó plakátja, amelyben Alexia is szerepel. A plakáton egy férfi és egy nő bámul kifejezéstelen tekintettel a kamerába, és Bea, nagy meglepetésére, ott látja rajta Alexiát is – igaz, hogy a háttérben, de ott van. A lányuk egy filmplakáton. Milyen fura.

A résnyire nyitott ajtón át a rosszul megvilágított helyiségben kábeleket lát, meg egy csomó technikai felszerelést. A szoba közepén egy bőrkanapé áll, rajta egy párnahuzat nélküli párna és egy steppelt takaró, amely valószínűleg jó ideje nem volt kimosva. Szóval Niklas inkább ezt választotta, mint hogy hazamenjen a feleségéhez és a lányaihoz. Ezt a dohos barlangot, ami kávézacctól és áporodott lehelettől bűzlik.

Könnyebb lenne megérteni, ha Niklas az instabilitás bármilyen jelét mutatná, de a férje, a sötét szemében felvillanó dacot leszámítva, feltűnően nyugodt.

– Miért nem válaszoltál az üzeneteimre?

– De válaszoltam.

– Pontosan tudod, hogy értem.

Niklas az órájára pillant.

– Későre jár. Aludnom kell.

– Rendben, akkor gyere, menjünk haza.

Niklas megrázza a fejét, és egy mozdulattal be akarja csukni az ajtót. Bea ösztönösen reagál, lábát beteszi az ajtórésbe, és belöki a nehéz fémlapot.

– Hagyd abba ezt a hülyeséget! Hazamegyünk. Gyere!

Megragadja Niklas pulóverét, de Niklas hátralép, és megpróbálja eltolni őt magától, ellöki a kezét, és Bea hangosan felkiált. A váratlan agresszivitás annyira megdöbbenti, hogy önkéntelenül elengedi a férfi pulóverét. Niklas megtántorodik, és szinte leesik a bőrkanapéra, de visszanyeri az egyensúlyát, és kihúzza magát. Most már egyáltalán nem tűnik nyugodtnak. Az állkapcsa megfeszül, és a homlokán lüktetni kezd egy ér.

– Kérlek, Niklas, hagyd ezt abba. Hívjunk egy taxit!

– Nem.

– Hogy érted, hogy nem?

– Mondtam már, gondolkodnom kell.

– De mikor jössz haza? A lányok tudni akarják. És én is tudni akarom.

Niklas tekintetébe visszatért az a makacs csillogás, a dac. Ha nem volna borostás az álla, az a szempár akár Alexia vagy Alma kamasztekintete is lehetne.

– Én ezt nem bírom tovább.

Olyan, mintha egy ismeretlen nyelven beszélne, ajkai szavak helyett hangokat formálnak. A hangja semleges, kimért, mintha egy idegennel beszélne, nem pedig azzal, akivel harminckét éve megosztja az életét. Aki az ő Tacskója.

– Hogy érted ezt? Mit nem bírsz tovább? – nyögi ki végül nagy nehezen Bea.

– A kettőnk dolgát. Téged. És magamat.

És közben nyugodt és határozott tekintettel ránéz. Bea érzi, hogy szeme alatt megint rángatózni kezd egy ideg, pont úgy, mint amikor az este Almával beszélgetett. Olyan érzés, mintha áramütés érte volna, ugyanakkor mégsem tudja komolyan venni Niklast. Nem mintha nem tartaná tiszteletben az érzéseit, de képtelen elhinni, hogy komolyan gondolja, amit mondott.

Egyértelmű, hogy Niklas nincs jól, egyáltalán nincs jól – még ha sikerül is fenntartania a nyugalom látszatát. Bármi legyen is az oka, nem hagyhatja, hogy a „kettőjük dolga”, az, amit Bea és Niklas jelent együtt, tönkremenjen. Ez nem olyasmi, amit csak úgy feladunk az éjszaka közepén egy lepukkant frihamneni pincében, akár egy árucikket, amit a pillanat hevében megvásároltunk, aztán másnap visszaviszünk a boltba. Ha Niklas elégedetlen valamivel, majd megoldják.

Idelent fülledt és nyomott a levegő, mintha a falak elraktározták volna a nappali hőséget, hogy éjszaka kiontsák magukból.

– Majd holnap megbeszéljük – mondja Bea összeszorított fogakkal, és visszahúzza a lábát. Ahogy a visszavonuló katona leengedi a kardját.

Niklas nem szól egy szót sem. Szemmel láthatóan megkönnyebbült, hogy megszabadul tőle, és gyorsan becsapja az ajtót. Bea ott áll egyedül, és Freddie réztábláját bámulja. Laterna. Az eltévedt hajókat útba igazító fény a sötét éjszakában. Freddie azt szokta mondogatni, hogy ezt a célt szolgálja az ő produkciós cége is, de Bea még soha nem érezte magát ennyire elveszettnek. És Niklas sem volt még soha ennyire elveszett.

Én ezt nem bírom tovább. A kettőnk dolgát. Téged. És magamat.

Megdöbbentő kijelentés, aminek a következményei beláthatatlanok. Már ha igaz.

A bicikli eltűnt, mire Bea visszaér a rakpartra. Hát persze, hogy eltűnt. Valaki ebben a szellemvárosban ellopta az ősöreg női biciklit, amit Lillistől kapott. Egész Östermalm legrozzantabb kerékpárja volt, de Bea számára felbecsülhetetlenül fontos. Érzelmi értékét tekintve pótolhatatlan. Beából kitör a sírás, folynak a könnyei, miközben lassan, gépies léptekkel elindul hazafelé. Egyik lábát a másik elé teszi, mint egy lassított filmben, a tekintete homályos. Freddie-nek igaza volt. Várnia kellett volna.

*

A nap már magasan jár az égen, amikor Bea végre hazaér a Banérgatanra. A lányok még mélyen alszanak, mit sem tudva arról, ami Frihamnenben történt.

Bea úgy érzi, mintha testét megbénította volna a megrázkódtatás, a végtagjai nem engedelmeskednek. Túl fáradt ahhoz, hogy ébren maradjon, és túl feldúlt ahhoz, hogy aludni tudjon. Bemegy a fürdőszobába, és beáll a hideg zuhany alá. Próbálja lemosni magáról az éjszakát, mindazt, ami elhangzott és megtörtént. A karján van egy véraláfutás. Mikor szerezte? Miközben dulakodtak? Újra meg újra megjelenik előtte Niklas arca, amint kimondta azokat a szavakat. Mintha kifordult volna önmagából. Ez egy olyan Niklas, akit ő nem ismer.

Bea teljes erőből dörzsöli a karját és a lábát, és próbál logikusan gondolkodni. A férje egyértelműen válságban van. De a válságokat meg lehet oldani. Az, hogy harminckét hosszú év után az egyikük meginog, nem annyira meglepő, de nincs kétsége afelől, hogy ezen is túljutnak majd, ahogy eddig is túljutottak minden nehézségen. És ha mégsem? Gondolataiba újra meg újra befurakodnak a kétely szilánkjai, szétfeszítik őket, és nem marad más, csak az elviselhetetlen tények. Nem tudja elképzelni az életét Niklas nélkül. Ő élete szerelme és a legjobb barátja. A gondolat, hogy elveszítheti mindazt, amit együtt teremtettek, annyira abszurd, hogy el kell hessegetnie. A zuhanykefével még erősebben súrolja a bőrét.

Miután lezuhanyozott, bemegy a konyhába, és kezében egy bögre kávéval felkuporodik a szófára. Körülnéz. Csodás ez a konyha, az ő konyhája, amire oly régóta vágyott, és amit végre sikerült megvalósítani, amikor Niklas elvállalta a vezetői beosztást a Sophiahemmetben. Bea minden apró részletet kidolgozott a Kvänum cég tervezője, Nisse segítségével. A mohazöld tálalószekrény, ami szinte lebeg a fal előtt, akárha egy festményen, tele van az évek során összegyűjtött gyönyörű tárgyakkal. Ott sorakoznak közös életük gondosan összeválogatott emlékei és Lillis változatos formájú és színű, kézzel készített vázái, kancsói és tálkái.

Egyszerűség, némi rafinériával megspékelve – ez lebegett Bea szeme előtt a tervezéskor. Lillis és Tore hangulatos hogrepsi ebédlőjéből merített ihletet, ahol a gotlandi mészkő meleg mediterrán színekkel keveredik. Egy olyan hangulatos konyhát akart, ahol szívesen összegyűl és elüldögél a család, ahol akár pihenni is lehet a beépített kis szófán, amit szép tárgyak díszítenek a kis beugrókban, és ami egyben tágas közösségi tér is. A kézzel festett olasz csempe, amit Niklasszal hoztak Szicíliából, ahol a tizedik házassági évfordulójukat ünnepelték, napfényes emlékként ragyogja be az egyik falat.

Alig néhány hete itt, ebben a konyhában tartották meg a lányok tizenhatodik születésnapját is. Az ünnepi vacsorán Bea rövid beszédet mondott, és elmesélte, milyen volt, amikor Niklasszal kiléptek a Danderyds Kórházból egy-egy babával a karjukon. Milyen valószerűtlen, felfoghatatlan érzés volt, hogy szülők lettek, és hogy ez a két kislány immár hozzájuk tartozik. Milyen megrázó volt a rémülettel keveredő öröm, a tudat, hogy családdá váltak, és új, különös utak várnak rájuk.

Ugyanilyen valószerűtlennek és felfoghatatlannak érzi most azt, hogy Niklas ki akar szállni ebből az utazásból. Hiszen arról volt szó, hogy ezt együtt csinálják végig. De az örömnek már nyoma sincs, nem maradt más, csak a félelem.

Előveszi a mobiltelefonját, és írni kezd.

Bocsánat. Belátom, nem figyeltem eléggé az érzéseidre. Jól tetted, hogy kimondtad. Ezután jobban fogok igyekezni, ígérem. Bármi is a gond, megoldjuk. Szeretlek.

*

– Mikor jöttök, drágám? Nagyon várunk már.

Lillis hangja kicsit érdes, de kedves. Bea a feltoluló könnyeivel küzd. Mint mindig, Lillis most is azonnal meghallja, hogy valami nincs rendben.

– Mi a baj, édesem? Jól vagy?

– Ellopták a biciklit, amit tőled kaptam. Annyira bánt.

– Te jó ég... Ki a fene akar ellopni egy ilyen rozsdás vén vackot?

– Nem tudom, de...

Bea megköszörüli a torkát, próbálja visszanyerni uralmát a hangja felett.

– Ez csak egy bicikli, drágám – mondja Lillis. – Nem a világ vége.

Bea érzi, hogy csorognak a könnyei. Az utóbbi néhány különös nap folyamán lassacskán teljesen kicsúszott lába alól a talaj, és a máskor oly biztonságos valósága megingott. Lillis hangja emlékezteti arra a biztonságérzetre, ami most olyannyira hiányzik neki.

– Niklas Freddie stúdiójában alszik. Azt mondja, nem bírja tovább.

Bea az évek során gyakran osztotta meg Lillisszel kisebb-nagyobb gondjait. Az aggodalmait a gyerekek és a házassága miatt, amikor Niklasszal nem mentek jól a dolgok. Ez főleg akkoriban fordult elő, amikor a lányok még kicsik voltak, és rengeteg figyelmet igényeltek. A mindennapi civódásokat, és a családon belüli szerepekkel kapcsolatos vitákat, amelyek oly sok kapcsolatot tesznek tönkre. Lillis az egyetlen, akivel mindig igazán őszinte tudott lenni, az egyetlen, aki ugyanúgy szereti Niklast, mint ő.

Voltak időszakok, amikor Beának elege volt abból, hogy ő legyen a család projektmenedzsere, az örökös problémamegoldó, aki nélkül nem működik semmi. Ugyanakkor Niklas volt az, aki többet dolgozott, és több pénzt keresett.

Bea munkája a Vöröskeresztnél csak a töredékét fedezte a kiadásaiknak, amiből az következett, hogy ő maradt otthon a lányokkal, ha betegek voltak, ő volt az, aki gondoskodott arról, hogy otthon és a lányok életében minden működjön, miközben Niklas ügyeletes volt vagy túlórázott. Lillis sokszor nyaggatta emiatt, biztatta, hogy tanuljon tovább, és azt állította, hogy ez a munkamegosztás egyenlőtlen és ártalmas. Bea pedig egyetértett vele, még ha olykor fárasztó volt is a papolását hallgatni, különösen azért, mert sosem érezte szükségét annak, hogy karriert építsen, vagy azzal bizonyítson, hogy nyomul a munkahelyén. Mindig is olyan életet akart, ami nem a kilenctől ötig tartó stresszről szól, és Niklas anyjának néha nehéz volt megérteni, hogy ő valójában elégedett az életével.

Nem sokan büszkélkedhetnek olyan anyóssal, aki aktív tagja volt egy olyan feminista szervezetnek, mint a Grupp 8 – még ha ez nagyon régen történt is. Lillisnek szilárd meggyőződése, hogy az egyenlőséget csak a milliméterre pontosan kimért megosztással lehet elérni, legyen szó mosogatásról, gyerekekről, orgazmusról vagy munkáról. Szép elképzelés, de a gyakorlatban nemigen működik. Hacsak nincs olyan anyagi háttered, mint Lillisnek és Torénak.

A negyvenes években született generáció oly sok tagjához hasonlóan nekik is kevés kiadásuk és sok lehetőségük volt, nem utolsósorban azért, mert Lillis a művészi karrierjét az örökségéből tudta finanszírozni. Niklas mindig felpanaszolja az anyjának, hogy mennyire elszakadt a valóságtól, de az ilyen pillanatokban nincs hozzáfogható, amint a maga higgadt módján megnyugtatja Beát, hogy semmi oka az aggodalomra.

– Soha nem fogom elfelejteni, amikor Tore annyira megharagudott rám, hogy elrohant és meg sem állt Koppenhágáig. Két teljes napig nem adott hírt magáról. Én már biztosra vettem, hogy balesetet szenvedett, és felhívtam az összes dán kórházat, hogy tudakolózzak – ráadásul dánul!

Ezt az anekdotát Lillis már számtalanszor elmesélte, és tulajdonképpen nem hasonlítható össze azzal, ami most Beával történik, de arra jó, hogy emlékeztessen, hogy talán nem is olyan nagy ügy ez az egész. Lillis és Tore „nagy válsága” a hatvanas évek elején történt, még azelőtt, hogy megszülettek volna a gyerekeik. Akkoriban Malmőben éltek, ahol Lillis művészeti akadémiára járt, Tore pedig építőmérnöknek tanult. Azon a tavaszon Lillist egy bulin „elkapta a hév”, ahogy mondani szokta, és félrelépett az egyik évfolyamtársával. Tore pedig erre fogta magát és eltűnt. Csak néhány héttel később békültek ki, és rögtön össze is házasodtak a városházán. A többi pedig, ahogy mondani szokták, történelem.

– Leginkább az aggaszt, hogy szerintem Niklas nincs jól – mondja Bea. – Szinte rá sem ismerek.

A hangja elcsuklik, és Lillis veszi át a szót.

– Ez az új munka minden erejét elszívja. Valószínűleg csak egy kis időre van szüksége, hogy összeszedje magát.

– Gondolod?

– Biztos vagyok benne, kedvesem. Miért nem jössz ide addig a lányokkal? Niklas majd csatlakozik hozzátok, amikor kimorgolódta magát. Ráadásul megígérte nekem, hogy rendbe teszi a tetőcserepeket, mielőtt beáznánk, úgyhogy előbb-utóbb csak megjelenik.

Lillis rekedtesen elneveti magát, és Bea kicsit elmosolyodik. Az anyósának igaza van. Niklas itt maradhat, amíg újra magára talál. Néhány nap egyedüllét, és ismét a régi lesz. Jó ötlet, hogy ő és a lányok előremennek, ráadásul autó nélkül könnyebben kapnak jegyet a kompra. Valószínűleg az is jót fog tenni Niklasnak, ha pár napig hiányoznak neki, és kicsit ellazulhat otthon egyedül, amikor nem borítja el a munka.

Addig is ő és a lányok ott napozhatnak a homokban Gryngében, és magukba szívhatják a jó tengeri levegőt. Napközben olvasgatnak majd, este pedig pingpongoznak a padlásszobában.

– Jó, akkor beszélünk holnap, miután lefoglaltad a jegyeket – mondja határozottan Lillis.

Bea torka ismét elszorul, megint sírással küszködik.

– Mi az, kedvesem?

Bea képtelen megszólalni, csak valami hüppögést hallat.

– Ne szomorkodj, Beamea...

Bea ismét nagyot nyel.

– Én csak... én tényleg nem ismerek rá, és… és annyira félek, hogy elveszítem.

Lillis egy pillanatra hallgat, mintha a szavait mérlegelné.

– Amikor két ember ilyen régóta együtt van, megesik az ilyesmi, tudod, ez teljesen normális. Csak annyit tehetsz, hogy kitartasz mellette, de adj neki egy kis teret. Tudod, van az a dal, amit úgy szeretek, mi is a címe...

Bea pontosan tudja, Lillis melyik dalra gondol. Sting dala az, az If You Love Somebody Set Them Free. Bea sosem rajongott érte. Hiszen a szabadság felelősséggel is jár, nemdebár? Felelősséget kell vállalni azokért, akiket szeretsz. Azzal egyetért, hogy teret kell adni egymásnak, de cserbenhagyni a társunkat? Ez nagyon gyáva dolog. Aljas és gyáva. És Bea tudja, hogy bár szabadon beszélhet Lillisszel és kritizálhatja Niklast, azért van egy határ. Még Lillis számára is.

– Szóval gyertek ide – mondja az anyósa. – Nagyon hiányoztok. Tore Visbyben vár majd benneteket a kompnál.