A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Bohumil Hrabal: Slavnosti sněženek, Československý spisovatel, Praha 1978

Bohumil Hrabal: Rukověť pábitelského učně, Pražská imaginace, Praha 1993

Copyright © 1978 Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

The Work shall include the following titles, as published in the Collected Works by Bohumil Hrabal, volume 8 (“Rukověť pábitelského učně – Sebrané Spisy Bohumila Hrabala, svazek 8”), Pražská imaginace, Prague 1993:

Hostinec u bernardýna

Zdivočelá kráva

Nejkrásnější oči

Přátelé

Leli

Dětský den

Lucinka a Pavlína

Čekání na chleba

Měsíčná noc

Jumbo

Mazánkův zázrak

Školení

Vlasy jako pivarník

Družička

Polomy v lese

Pan Kakra

Hungarian translation
© Lakos Attila, 2026

© Körtvélyessy Klára jogutódai, 2026

© Varga György, 2026

© V. Detre Zsuzsa, 2026

VENDÉGLŐ A BERNÁTHEGYIHEZ

Valahányszor az erdei vendéglő, az Erdészlak felé megyek, mindig látom, hogy a könyöklőnél, a teraszon a bejáratnál, ott, ahol nyáron a kerek piros asztaloknál a piros székeken vendégek ülnek, hogy ott egy hatalmas, bölcs bernáthegyi fekszik, a vendégek átlépik, akikbe kóstolt már bele kutya, inkább másfelé néznek, és tisztelettudóan megkerülik a bernáthegyit, és majd csak az étteremben ülve nyugszanak meg, és ha az a bernáthegyi az étteremben fekszik éppen, hát ezek a félénk vendégek inkább a bejárat előtt ülnek a piros székeken, még ha hideg is van. Az a bizonyos bernáthegyi sohasem feküdt itt, és talán már soha nem is fog, de az én bernáthegyim ott fog feküdni, amíg csak élek, úgyhogy én és a bernáthegyi az Erdészlak nevű erdei vendéglő előtt olyanok vagyunk, mint két összekapcsolt tengely… Rég volt már, amikor a fivérem megnősült, és mert fuvaros volt, utazgatott, teherautóval szállította, kinek mire volt szüksége, aztán eljött az az idő, amikor már magánban nem lehetett, nem volt szabad utazgatnia a saját kontójára, így hát a fivérem, miután a magánvállalatát megszüntették, munkanélküli lett. És mert féltékeny volt a feleségére, olyan bolondul féltékeny, nem engedte dolgozni se, hogy senki más ne láthassa, csak ő, és egyszer támadt egy őrült ötlete, hogy a sógornőm szép alakja sehol máshol nem érvényesülne jobban, mint a vendéglátásban. És ha már vendéglátás, akkor az legyen az Erdészlak erdei vendéglőben. És ha már az Erdészlakban, akkor abból a kocsmából legyen egy valódi nagyüzem a sofőröknek és az erdészeknek, a szomszédoknak és a nyaralóknak. Abban az időben üresedett meg a vezető helye az Erdészlakban, és a fivérem mindent elkövetett azért, hogy azt az éttermet megkapja. És este leült Mártával, és órákon át és aztán még az ágyban is a valódi Erdészlakról, a képzeletbeli éttermükről ábrándoztak, aminek a berendezését álmukban és félálmukban is folytatták. Amikor ezt megtudta az unokatestvérem, Heinrich Kocian, aki a mi családunkban a legtöbbre vitte, ugyanis a růžei Lánský gróf zabigyerekének tartotta magát, bőr vadászzubbonyt hordott, és zergetollas, zöld szalagos Schwarzenberg-kalapot, azonnal eljött, és amikor felskiccelte az Erdészlak vendéglő tervét, a berendezést hársfából készült parasztasztalokkal kezdte, az asztalokkal, amelyeket hetente egyszer homokkal, évente egyszer smirglivel fognak átdörzsölni, az asztalok köré lerajzolta, hogy fognak kinézni a súlyos parasztszékek, az Erdészlak falain, ahol agancsok függtek, őzeké és szarvasoké, amelyeket még Hohenlohe herceg lőtt, az az uraság, akinek a családjáé volt néhány évszázadon át ez az egész erdőség, azokat az agancsokat kiegészítette Kocian unokatestvérem két vadkan trófeájával. És nyomban elhatározta, hogy klassz kaja lesz, a cseh konyha specialitásai, amik odavonzzák a vendégeket, ugyanis az országúton figyelemfelkeltő táblák lesznek elhelyezve, rajtuk a felirat: Háromszáz méterre az útelágazástól az Erdészlakban megízlelhetik a kulajda nevezetű fejedelmi gombás krumplilevest, a vadgulyást, a barna sörös marhasültet. A fivérem és a sógornőm ragyogtak, és az Erdészlak étterem a mennyből aranyláncon függő kastélyra hasonlított. De Kocian unokatestvéremnek ez is kevés volt. Azt mondta, hogy egy rendes étteremnek kell hogy legyen a konyhájában egy sarok a törzsvendégek és az arra érdemes vendégek számára. És így az unokatestvérem magában eldöntötte, hogy vesz hat barokk vagy rokokó széket meg egy szecessziós asztalt, amin mindig tiszta abrosz lesz, és ennél ülnek majd a törzs- és a díszvendégek. Ez a rokokó sarok annyira fellelkesítette a fivéremet meg a sógornőmet, hogy ettől kezdve üdvözülten mosolyogtak, és mindennap elmentek autóval megnézni, hogy az Erdészlakban hogy állnak a festők a konyhával meg a teremmel, úgy látták, hogy szörnyen elhúzódik a festés, azt akarták, hogy mindent fessenek ki egy éjszaka alatt, olyan gyorsan, ahogy mindketten megálmodták a maguk Erdészlakját. És amikor meglátták azt a tömérdek kerti széket egymásra rakva az Erdészlak kerti zenepavilonjában, már semmi sem akadályozta meg őket abban, hogy amint éjszaka meg aztán az álmaikban is megjelenjen nekik az étterem esti kerthelyisége: minden asztal pirosra lett festve, minden piros szék ott állt a zöld füvön az asztalok körül, a tölgyek törzsei közé drótokat húztak, amiken lampionok függtek, egy kvartett halk melódiákat játszott, és a parketten táncoltak, a fivérem csapolta a sört, és a vasárnapi kisegítő pincér francia pikében hordta szét az italokat, a sógornőm főzte az eszményi gulyást és sütötte a barna sörös marhát, és a vendégek a pacallevesen kívül azt a fejedelmi levest is rendelték. Egyszer megérkezett az unokatestvérem, Heinrich Kocian, és örömmel egy számlát lobogtatott, hogy már meg is vette azt a hat széket szinte potom pénzért, és akkor elmentek a fivéremmel megnézni, hogy áll az Erdészlak falainak és mennyezetének a festése, és akkor a fivérem beavatta, hogyan éleszti fel majd azt az erdei éttermet kerthelyiségestül, abroszostul meg táncparkettestül, mire az unokatestvérem azt mondta, hogy itt a sarkon áll majd egy füstölő, amelyben faszénen melegszik és érlelődik majd a szalámi meg a morva kolbász, és szombatonként és vasárnaponként ő maga foglalatoskodik majd ezzel, még ha a růžei Lánský báró zabigyereke is. És a fivérem meg a sógornőm boldogok voltak, házasságuk legboldogabb éveit élték a székek elhelyezésében meg a mániákus igyekezetben, hogy az éttermet még szebbé és kellemesebbé tegyék. És így történt, hogy amikor én mindezt megtudtam, és amikor láttam azt az erdei vendéglőt, az Erdészlakot, hát mondtam, csak úgy megjegyeztem, hogy egy ilyen szép étterem előtt, amilyenre a fivérem meg a sógornőm azt a magányos erdei házat fel akarta cicomázni, hogy a bejárat előtt kéne feküdnie egy hatalmas, hűséges kutyának, egy bernáthegyinek. És abban a pillanatban csönd lett, Kocian unokatestvérem éppen azt mesélte, hogy egyszer elvitte őt Thurn-Taxis herceg kocsin az esti gyorstól loučeňi kastélyba, és amikor a kocsis leszállt a bakról, hogy kinyissa az ajtót, a herceg megszólalt: Johan, te mezítláb vagy. Te elittad a cipődet! És a kocsis sírva mondta, hogy olyan sokáig várt a következő gyorsra, hogy a Dróton vendéglőben tényleg elitta a cipőjét, de hogy ne essen folt Thurn-Taxis herceg reputációján, bekente fekete cipőkrémmel a lábát… És miután az unokatestvérem végigmondta ezt a történetet a barátjáról, Thurn-Taxis hercegről, és ezzel érthetően a tudtomra adta, hogy amikor ilyen emberekről mesél, amilyen Thurn-Taxis herceg, akkor mindenkinek áhítatosan hallgatnia kell, és noha hallotta, hogy mit mondtam, újra megkérdezte. És én mondtam megint, hogy egy ilyen szép erdei étterem előtt egy hűséges bernáthegyinek kéne feküdnie. A fivérem az unokatestvéremre nézett, a sógornőm is, kicsit megijedtek, de egy kis idő múlva az unokatestvérem arcán mosoly jelent meg, a jövő látomásának a mosolya volt ez, és ennek a látomásnak a végén ott volt az a Szent Bernát-i bernáthegyi, jóságosan ráncolta a homlokát, és így ő lett az egész koncepció végén a pont és az utolsó szög, hogy hogyan is fog kinézni az Erdészlak. A szövetkezet központi irodájában, hozzájuk tartozott az erdei vendéglő, egyáltalán nem kifogásolták, hogy az ifjú házasok pályázzanak a kocsmára, azt mondták, még örülnek is, mert kevés az olyan vezető, mint Márta asszony, aki ennyire ért a könyveléshez. Így hát az unokatestvérem hozta azt a hat rokokó széket, a fivérem nyomban kiürítette az akkori lakásuk egyik sarkát, az almáriumokat összetolta, a rekamiét kitette a folyosóra, és az unokatestvérem, Heinrich Kocian felügyelete alatt nyomban úgy helyezte el ott a székeket, ahogy majd az Erdészlak erdei étteremben lesznek. Az asztalra abroszt terítettek, a fivérem kibontott egy üveg bort, és a poharak a szép kezdetre koccantak össze, mert tovább már nem lehetett várni. És Heinrich ott ült a Schwarzenberg-kalapjában, keresztbe tett lábakkal, elterpeszkedve, és előadta, hogy Hohenlohe herceg után az erdőségnek, amiben az Erdészlak étterem is van, Hiross báró lett a tulajdonosa: amikor vendégségben voltam nála, én magam lőttem egy muflont a kerskói felvégen, az úgynevezett Szarvasfülön. No de az erdész, az a Klohna, kiáltott fel Heinrich unokatestvérem, hogy az mit követett el a báró ellen! Tudjátok, a nemesek, ha a vadászkutyájuk megöregszik, tüstént lemondanak róla. Így hát a báró kiadta a parancsot, és Klohna lelőtte a szetterét. De a kutya olyan szép volt, hogy az erdésznek gusztusa támadt rá, és megnyúzta. És miután a fejét levágta, és a bőrével együtt elásta, jött a hercegi étterem vendéglőse Eichelburgból, onnan, ahol a fűrésztelep van, ahol a kerskói erdőség végződik, ahol valaha egy fürdő volt, amiben Mozart is megmártózott, az a vendéglős azt mondja, mi lóg itt? Az erdész azt mondja, muflon. Úgyhogy kétezerért, ez a protektorátus elején volt, a vendéglős bepácolta a muflont, és mert én és néhány nemes vendégségben voltunk Hiross bárónál, abban a szép étteremben, abban a hercegi vadászétteremben a báró fényűző vacsorát rendelt, és az is volt, az előétel: szalpikon, utána teknősleves, de még soha nem ízlett úgy vadas, mint akkor, mondta az unokatestvérem, Heinrich Kocian, és hörpintett a borából, és elsimította az abroszt… És a fivérem meg a sógornőm látták azt a sarkot az Erdészlakban, és előre örültek annak, hogy az unokatestvérem milyen szép történeteket fog majd előadni a törzsvendégeknek és a kiválasztottaknak… Aztán amikor a báró fizetett, hatvanezret, mert utána csak pezsgőt és francia konyakot ittunk, mindannyian azt kérdeztük, hogy miből készült az a vadas, mire a vendéglős, hogy az muflon volt… És aztán holtrészegen hazafuvaroztak minket, mert ez volt a szokás nemesi körökben, pezsgővel és konyakkal eszméletlenre inni magunkat, és Hiross báró rögvest kocsira ült, és az erdészlakhoz hajtott, és rögvest nekirontott az erdésznek, aki egy szál gatyában volt, mert már aludt: Klohna, orvvadász van a körzetében, tudja, mi volt az asztalunkon? Muflon! Ki van rúgva! szitkozódott Hiross báró… Így hát Klohna térdre rogyott, és hogy ő az erdő hűséges őre, és hogy amit ettek, az nem muflon volt, hanem a báró agyonlőtt vadászkutyája… És Hiross báró, mint ahogy Thurn-Taxis herceg megbocsátott a kocsisnak, amikor az elitta a szolgálati cipőjét, azt mondta: Ezek szerint muflonként bezabáltam a saját kutyámat, amiért így kétszer is fizettem… Aztán az unokatestvérem újságot olvasott, a fivérem és a sógornőm a székek támláit suvikszolták és fényesítették, és azt a ragyogást olyan tökélyre vitték, hogy az Erdészlak vendéglőben a törzsvendégeknek fenntartott sarok képzete egybemosódjon a valósággal. És egyszer csak Heinrich unokatestvérem örömujjongásban tört ki: Gyerekek, itt van! Eladom a bernáthegyimet, de csak jó kezekbe. Ár megegyezés szerint. Gel. Felemelkedett, felhúzta a felső részén egyetlen söréttel átlőtt szarvasbőr kesztyűjét, és azt mondta: Megyek a bernáthegyiért. Ha a sarok a barokk székekkel már itt vár, akkor várjon itt a bernáthegyi is. Másnap, azon az éjszakán a fivérem meg a sógornőm szemhunyásnyit sem aludtak, megérkezett az unokatestvérem, Heinrich Kocian, és mivel apró termetű volt, tudtuk, hogy ha virslit evett, amikor először belekóstolt, akkor a térdéig ért az a virsli, hát messziről úgy nézett ki, hogy az unokatestvérem egy kisebb tehenet vezet. Amikor a házhoz ért, a fivéremnek az volt az érzése, hogy az unokatestvérem egy hatalmas ökröt vezet, egy bikaborjút. Hát az volt a bernáthegyi. Hatszáz koronáért, és egy írótól!, kiabálta lelkesen, és Nelsnek hívják! Az írót meg Gelnek hívják! Nels szép volt, a nyaka körül gatyamadzag, amit az író köntösének az öve tartott, és az a kutya azonnal megtalálta a helyét, lefeküdt a betonra, és hűsölt, és éppen úgy feküdt ott, mintha csak gyakorolná, ahogy majd az Erdészlak étterem előtt fog heverni. És Kocian unokatestvérem leült a rokokó székre, a lába keresztbe vetve, a Schwarzenberg-kalapjában meg a kissé letűrt kesztyűjével elmondta, hogy fogadta az író, és a fő ok, amiért eladja a kutyát, az az, noha szereti, ám Nels sokkal jobban szereti az ő ifjú feleségét, és az a bernáthegyi olyan féltékeny rá, hogy ha csak rátette a kezét az asszonyra, hát a bernáthegyi rögtön ledöntötte őt a lábáról, és az arcába morgott, így lett a kutya a házastársi boldogság megzavarója, ezért adta el. Ideadta a törzskönyvet is, itt van minden, Nels híres, a szentgotthárdi rövid szőrű bernáthegyik leszármazottja, az apja Svájc háromszoros bajnoka, az anyja egyenesen a gotthárdi kolostorból való… És az unokatestvérem kifizette azt a madzagot is, mert Nels a házban nőtt fel, úgyhogy Gel író úr az útra a hálóköntöse övét adta oda póráznak. Aztán Heinrich unokatestvérem elment, és Nels a házban maradt. Aztán eljött a nap, amikor a fivérem és a sógornőm elmentek a szövetkezet központjába, hogy megkapják a határozatot meg a szerződést az Erdészlak vendéglőre a kerskói erdőségben. De az igazgató azt mondta nekik, hogy sajnos az Erdészlakban marad a vezető az, aki volt, hogy meggondolta magát, és marad, de van egy szabad kocsma Chlebyben, arra ad határozatot. A szép, lampionoktól fénylő kert, a kivilágított étterem a hársasztalokkal meg a nehéz parasztszékekkel, a törzsvendégek sarka a barokk székekkel, ez mind eltűnt, mintha egy gonosz varázsló egy utánfutón elvontatta volna azt a szép álmot valahova máshová a bernáthegyivel együtt, ami a székek mellett az egyetlen élő bizonyítéka maradt annak, hogy ez mégsem volt álom, hanem a valóság egy darabkája, egy szép kör bizonyos cikkelye, egyetlen kis szakasz, amiből egy kis fantáziával meg lehet rajzolni az egész körvonalat. Nels, a bernáthegyi egy falat ostya volt, amiben benne van az egész Krisztus. A chlebi kocsma szomorú hely volt, nem lehetett ott lakni, a sógornőmnek és a fivéremnek be kellett járniuk, a bernáthegyi szomorúan feküdt a mama lábánál, és szerelmesen nézett a szemébe, és a mamát gyakran rajtakaptuk, hogy nemcsak beszél vele, hanem le is fekszik a szőnyegre úgy, hogy a bernáthegyi volt a párna a feje alatt. Chlebyben jól ment az üzlet, de csupán üzlet volt, a sör olyan kiváló volt, meg a gulyás is, hogy a munkások, ahogy jöttek a városi gyárakból, hát már nem is mentek haza, beültek a temető melletti vendéglőbe, és addig ittak és ettek, amíg a pénzük el nem fogyott, de a sógornőm meg a fivérem el voltak ragadtatva attól, hogy abból a vendéglőből egy valódi kocsmát csináltak, hogy végül a kolíni sör piásainak feleségei összejöttek, és panaszt tettek a tanácsnál, hogy a férjeik elisszák a pénzt, és nem is jönnek haza, ott laknak a vendéglőben. Úgyhogy a fivéremnek vissza kellett ülnie a volánhoz, taxisként furikázott, de folyton arról álmodozott, hogy mi lenne, ha a kerskói erdőségben az Erdészlak étterem vezetőjét szívszélhűdés érné, vagy elütné egy autó egy kicsikét. De a vezető kiváló egészségnek örvendett, és bár szívesen otthagyta volna az egészet, a tudat, hogy a fivérem ezt a kocsmát akarja, és nem mást, erővel töltötte el és kitartást adott neki. Az unokatestvérem, Heinrich Kocian csak egyszer jött el. Akkor, amikor a fivérem benevezte Nelset az országos kutyakiállításra Prágába, Velká Chuchléba, a lóversenypályára. És Heinrich kikötötte, hogy csak ő lehet az, aki Nelset felvezeti. Így azon a napon ott állt a Schwarzenberg-kalapjában és a szarvasbőr kesztyűjében, bőr vadászkabátban Nelsszel, akinek a bőrpórázát erősen a csuklója köré tekerte, mert utólag megírta Gel író, hogy Nels nemcsak rendkívül erős, hanem harapós is. Azonban a gyerekek annyira megszelídítették, hogy a pofájánál fogva vezették, mint a lovat, a hátára terítették a fürdőruhákat, és vele jártak fürdeni, és ő ezeknél a fürdőruháknál fogva hozta ki őket a vízből, mert Nels folyton úgy érezte, hogy a gyerekek vízbe fúlnak, és meg kell mentenie őket. Csupán a csavargókkal meg a postásokkal volt komisz, egyszer a táviratkihordót bevonszolta táskástul a kutyaházba, és felfalta az ajánlott leveleit meg három táviratát, megtépázta az egyenruháját, de magát a postást nem bántotta, éppen csak összemaszatolta, ez volt a fajtája jellegzetessége, hogy nyáladzott, és amikor a fejét rázta, akkor mindent és mindenkit beborított maga körül a nyálával. Röviden: megfürdetett. Az unokatestvérem, amikor észrevette, hogy filmezik, hát a hetedik mennyországban érezte magát. A fivéremnek elmesélte, mert beleillett az ünnepi környezetbe, ahol annyi kutya meg annyi ember volt, annyi idegen, akik mind a kutyájukkal jöttek, hogy éppen úgy, mint Nels, valami oklevélre pályázzanak, valami kitüntetésre a kutyának megfelelő kategóriában. Heinrich Kocian megint hangosan mesélt a barátairól, Thurn-Taxisról meg Hiross báróról, végig, amíg a bernáthegyikre nem került a sor, hatalmas kedvvel mesélt arról, hogy a barátja, Kinský herceg mennyire szerette hajtani a kocsiját, amit négy hollófekete ló húzott, amelyeknek fehér fuszeklijuk kellett legyen, meg arról, hogy a barátjának, Kinský hercegnek egy lókupec, egy handlé eladott egy pár fehér fuszeklis fekete mént, és a herceg azonnal befogta őket, együtt mentünk Chlumecből Bydžovba az elárasztott mezőkön át, hát azok a fehér harisnyák bizony ott maradtak a vízben. Aztán Kinský herceg így mesélte nekem, tudod, Heinrich, akkor hívattam azt a kupecet, hogy ajándékot akarok neki adni, és az ostoba el is jött, és az istállófiúk megragadták, és bedugták egy szarral teli hatalmas hordóba, a szar a melléig ért, és aztán, kedves Heinrich, mesélte Kinský herceg, fogtam a kardot, és a kupec nyaka felé suhintottam vele, az meg lebújt a szarba, és ezt megcsináltam néhányszor, majd megparancsoltam az istállófiúknak, hogy öntsék a szart a trágyadombra a kupeccel együtt… És szólt a zene a chuchlei lóversenypályán, és a kutyák ugattak, és a bernáthegyikre került a sor, és akkor az történt, hogy Nels lehajtotta a fejét, ez volt a szokása, nézni a messzi távolban a dolgokat, ahogy szokás volt az elődei életében, ülni a hófödte csúcsokon, és nézni, hogy hol mozdul valami azokban a hatalmas hegyekben, és akkor ott a lóversenypálya bejáratánál leszállt az autóbuszról Gel úr, az író és az ő fiatal felesége, és ezt Nels meglátta, nézte őket, és a fiatalasszony egy kilométerről odakiáltott neki: Nels! És Nels látta, hogy ez az ő gazdasszonya, az, akit szeretett, így hát nekiiramodott, és nyargalt, hogy mielőbb a gazdasszonyánál lehessen, és Kocian unokatestvéremnek olyan erősen volt a csuklójára tekerve a bőrpóráz, hogy egy darabig futott, de aztán Nels belehúzott, és az unokatestvérem zászlóként lobogott a légben, a rohanó, hátsó lábait a nyakába szedve vágtató Nels vonszolta, és Nels átrohant a húsz asztalon, amelyeknél a napon a zsűri ült, meg száznál is több kutyaszakértő, a fajták és családfák ismerői, a kutyák összes jó és rossz tulajdonságának a tudói… És Kocian úr, ahogy az asztalok fölött repült, az egyik csuklójánál fogva vonszolva, képes volt a szabad kezével megemelni a Schwarzenberg-kalapját, és üdvözölni a kutyaverseny bizottságát… De a bizottsági tagok meg voltak rémülve a szokatlan bemutatótól, és minden elnökök elnöke megbotránkozva mondta, amikor elrepült előttük Heinrich unokatestvérem, akit Nels, a bernáthegyi vonszolt: Borzalom, még csak délelőtt van, és a versenyzők már részegek… Ezalatt Nels megérkezett, a hátára fordult, és felkínálta gazdasszonyának a véknyát, a legfinomabb helyet a testén, hogy az megpaskolja… Kocian unokatestvérem levette a Schwarzenberg-kalapot, és bemutatkozott: Heinrich Kocian vagyok, a růžei Lánský gróf törvénytelen gyermeke… És leveregette a fűvel meg porral összekoszolt kabátját, megtapogatta a könyökét, és megállapította, hogy a kabát bőre a saját bőréig kopott. A fiatalasszony letérdelt, és a fejét a bernáthegyiére tette, és a két barát, a nő meg a bernáthegyi misztikus egységbe olvadtak, és Gel író azt mondta: Nels megvan vagy kilencven kiló, micsoda erő, igaz? Vagy száz métert vonszolta magát a levegőben… Mire Heinrich unokatestvérem azt mondta: Hogyhogy vonszolt? Én hagytam neki, mint egykor Thurn-Taxis hercegnél, a barátomnál, ugyanezt mutattam be a társaság előtt egy óriási doggal… És Nels vonyított, és a hátán fekve szeretetteljesen és odaadón nézett gazdasszonya szemébe, és a mancsával jelezte, hogy ölelje át még egyszer és még… Mindez már a múlté, mindezt már elfújta az idő szele, Nelst is, de valahányszor a kerskói erdőség étterme, az Erdészlak felé járok, mindig látom, ahogy a teraszon, a könyöklőnél egy hatalmas bernáthegyi fekszik, csak fekszik és néz, és üdvözli a vendégeket, és ráncolja a homlokát, és arról álmodik, hogy a vendéglő elhagyott és elhanyagolt kertjében halk zene szól, a fűben szétszórtan abroszos asztalok állnak, amelyeknél piros székeken vendégek ülnek, és halkan beszélgetnek, és isszák a sörüket, és barna sörös marhasültet meg vadgulyást esznek…

LAKOS ATTILA FORDÍTÁSA

TARTALOM

Vendéglő a bernáthegyihez

Holdvilágos éjjel

A megvadult tehén

Jumbo

A legszebb szemek

Csodaalmák

Hóvirágünnep

Barátok

Érlelés

Leli

Gyereknap

Lucinka és Pavlína

A haja, mint a len

Nyoszolyólány

Hótörte fák az erdőben

Várakozás a kenyérre

Kakra úr

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Én és a macskáim

Foghíjak

Gyöngéd barbárok

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Őfelsége pincére voltam

Sörgyári capriccio

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Túlságosan zajos magány

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Véres történetek és legendák

Vita nuova

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kontrollszerkesztő V. Detre Zsuzsa

Korrektor Mikes Vivien

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 296 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caladea – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License