A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Medici Return

First published in the United States in 2025

by Grand Central Publishing

Fordította: Komló Zoltán

Copyright © 2025 by Steve Berry

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2025

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Malum Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-939-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Jillian és Benji Steinnek,
valamint Evan és Kristie Wellsnek,
a rendkívüli manóknak

In bocca al lupo. Crepi il lupo.
A farkas szájába. Pusztuljon a farkas.

(RÉGI OLASZ SZÓLÁS)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Őszinte köszönetem Ben Seviernek, a Grand Central rangidős alelnökének és kiadójának. Lyssa Keuschnak, a szerkesztőmnek, akit nagy öröm volt megismerni. Azután Tiffany Porcellinek a marketinges szakértelméért, Staci Burtnek, aki a hirdetéseket intézte, és mindenkinek a gyártáson meg az értékesítésen, akik arról is gondoskodtak, hogy legyen olvasni való könyv, és arról is, hogy az beszerezhető legyen.

Örökös mély meghajlás illeti az ügynökömet és barátomat, Simon Lipskart, aki mindezt lehetővé teszi.

Néhány extra név: Katie és Brent Gledhill, akik megmutatták nekem Toszkánát és a paliót, és a kutatásban is mellettem álltak (különösen Katie, aki értékes extra felderítést végzett); Camilla Baines Medici-szakértő, aki remek helyi kalauzom volt Firenzében, továbbá Daniele Calabritto, aki mindenüvé elfuvarozott bennünket; Caroline és Amy Zongor, helybeli lovas szakértőim; és Gayle Rowland, aki egyszerűen meghallgatott.

Ahogy mindig, köszönet a feleségemnek, Elizabethnek, aki továbbra is a legkülönlegesebb.

A könyv szokatlan ajánlása rövid magyarázatra szorul. Olyan környéken élünk, ahol a karácsonyi dekorációkészítés a vérre menő sportok szintjén mozog. Szokott lenni egy-két igazi látványosság. A karácsony nálunk mindig nagy felhajtással jár, kint is, bent is. Nekünk a múltban Elizabethtel napokba telt, mire mindent kihordtunk, aztán hetekkel később újabb napokba, mire az egészet elpakoltuk.

Az utóbbi négy évben azonban akadt némi segítségünk.

2021-ben és 2022-ben, a harmadik novemberi hétvégén Jillian és Benjamin Stein átrepült Pennsylvaniából, hogy segítsen felrakni mindent (A kilencedik emberből mindkét név ismerős lehet). Aztán újévkor ismét átjöttek, és segítettek leszedni az egészet. 2023-ban és 2024-ben Evan és Kristie Wells is csatlakozott négyünkhöz (róluk elnevezve majd az egyik eljövendő könyvemben lesznek szereplők). Mi hatan keltjük életre és tüntetjük el azt, amit én Elizabeth Karácsonyi Világának nevezek.

Ezt a könyvet a Nélkülözhetetlen Karácsonyi Manóknak ajánlom hát.

Köszönöm.

Mindnyájuknak külön-külön.

PROLÓGUS

SANTA MARIA ASSUNTA-KATEDRÁLIS

SIENA, OLASZORSZÁG

1512. MÁJUS 9.

Giuliano di Lorenzo DE’ MEDICI tudta, hogy ez az utolsó esély a családja megváltására. Egyetlen próbálkozás. Csupán ennyit engedélyez a sors. A kockázat és a nyereség volt az örökségük, de az utóbbi időben csak kudarc jutott nekik osztályrészül. Cosimo de’ Medici dédunokája, Lorenzo il Magnifico fia harminchárom évesen lett az ősi Medici-klán névleges feje. Micsoda pedigré. És micsoda teljesítmény egy harmadszülött fiútól. 1494 óta egész családjával együtt száműzetésben élt, a bátyja súlyos politikai hibája miatti büntetésül kitiltották hőn szeretett Firenzéjéből, megfosztották minden jogától és címétől.

– Piero ostoba volt – mennydörögte II. Gyula pápa. – Erőtlen, arrogáns, fegyelmezetlen. Ismertük őt.

Sértés? Az hát. De nem hazugság.

A Mediciek a tizenötödik század kezdete óta hatékonyan kormányozták Firenzét. Piero 1492-ben vette át a család irányítását, miután apja, Lorenzo meghalt. Két évvel később a francia király, VIII. Károly a seregével átkelt az Alpokon azzal a szándékkal, hogy leigázza a Nápolyi Királyságot. Ám ahhoz, hogy oda eljusson, át kellett haladnia Toszkánán, ezért felkereste Pierót, egyrészt, hogy támogassa a Nápoly iránt támasztott igényét, másrészt pedig engedélyezze a serege átvonulását. Piero, aki pontosan olyan arrogáns bolond volt, amilyennek a pápa az imént nevezte, öt napig várt a válasszal, miszerint ebben a konfliktusban Firenze semleges marad.

Ami feldühítette Károlyt.

Ezért a franciák lerohanták Toszkánát.

Piero megpróbált ellenállni, de nem sok támogatást kapott a firenzei elittől, akiknek nem volt ínyére a háború. Végül aztán Piero egymagában találkozott Károllyal, és a franciák minden követelésébe beleegyezett, köztük abba is, hogy átadja a kulcsfontosságú firenzei erődítmények és városok irányítását. A tárgyalások útján való békekötésre irányuló próbálkozásai felháborodást váltottak ki, így a Mediciek menekülni kényszerültek, a család pompás firenzei palazzóját pedig kifosztották és felgyújtották. Piero a sok hibája miatt sértő gúnynevet kapott.

A Szerencsétlen.

Enyhén szólva.

– A bátyám már kilenc éve meghalt – mondta Gyulának higgadtan Giuliano. – A gariglianói csata után vízbe fúlt.

– És te a száműzetés idején még csak kisfiú voltál, azt mondják, tehetséges ifjú, aki udvarról udvarra járt, hogy otthonra leljen.

– Ez igaz. De azóta felnőttem, és nem kívánom újra elkövetni a bátyám hibáit.

A pápa feléje mutatott az ujjával.

– Amit te akarsz, az a büntetés felfüggesztése.

Giuliano elengedte a sértést a füle mellett, és csupán annyit mondott:

– Egyszerűen vissza akarunk térni az otthonunkba.

A Mediciek földművesként kezdték, a Firenzétől északra elterülő Mugello vidékén, ahol szőlőt műveltek és ökröket tartottak. A családnév eredete örök rejtély maradt. A medici az orvos jelentésű medico többes száma, de a leszármazottak között nem akadtak gyógyítók. Ehelyett őrülten gazdag bankárok lettek, akik érdekházasságok, üzleti társulások vagy alkalmazás révén kapcsolatba kerültek az elit családok zömével – a Bardikkal, az Altovitikkel, a Ridolfikkal, a Cavalcantikkal és a Tornabuonikkal. Több mint száz éven át ők voltak a kerék küllői, a gran maestro, a firenzei köztársaság nem hivatalos vezetői.

Egészen Szerencsétlen Piero botlásáig.

– Jöjj közelebb, Medici – mondta a karjával intve Gyula.

A pápa a katedrális egyedülálló, nyolcszögletű szószéke alatt ült egy márványülésen. A Krisztus életét, az angyali üdvözletet és az utolsó ítéletet ábrázoló domborműveket nyolc gránit- és márványoszlop tartotta. Illett ehhez a konfrontációhoz.

Giuliano előrébb lépett, de kényelmes távolságban megállt. Azt tanácsolták neki, hogy ne menjen túl közel. Kémei azt is jelentették, hogy a hetvenedik évéhez közelítő pápát szüntelen fájdalmak közepette köszvény és szifilisz kínozza. Az öregember fáradtan lehorgasztotta a fejét, hatalmas, harcias orra fölött még mindig magas és széles volt a homloka. Az állán szakáll csüngött, Giuliano úgy értesült, ez annak a jele, hogy Gyula személy szerint is gyászolja Bologna városának közelmúltbeli elestét. Az egyházjog már évszázadok óta tiltotta a szakállviselést, de ahogy azt Gyulánál már megszokták, ő más szabályok szerint élt.

A pápa a Genovai Köztársaságban született Savona mellett, egy nemesi, de elszegényedett családba, a della Rovere-házba, majd ferences szerzetes nagybátyja tanította. Bácsikájának, a majdani IV. Szixtusz pápának köszönhetően huszonnyolc évesen bíborossá avanzsált, és további három főpapi méltóságot elnyerve folyamatosan emelkedett az egyházi ranglétrán, míg végül 1503-ban elfoglalta Szent Péter trónját.

Reverendás katona, idővel így kezdték jellemezni Gyulát. Terribilità, félelmetes, így nevezték az olaszok. Az egyik legdinamikusabb személyiség, aki valaha is a pápai trónusig jutott. Az öltözetén és a nevén kívül semmi papos nem volt benne. Nem lévén valami nagy diplomata, mindig is harcos volt. A gorombaságig szókimondó Gyula a férfiak azon kasztjához tartozott, akik egyszerűen sohasem pihennek. Minden pillanata, minden gondolata valami célt szolgált. Ivott, káromkodott, akaratos volt, durva, zsémbes és kezelhetetlen. Ugyanakkor alávaló és bosszúálló sem tudott lenni, megvetette a besúgókat. Mindenütt a nagyságot látta és kereste. Hibái kérlelhetetlen nyíltságából és fékezhetetlen temperamentumából fakadtak, Giulianónak mindkettő ellen fel kellett vérteznie magát.

– Medici – mondta Gyula –, az emberek hízelegnek nekünk, és nagyszerű dolgokat mondanak, de nekünk ennél több eszünk van. Pár pillanatnál tovább nem tudunk megállni a lábunkon. Megerőltető lett a gyaloglás. Az étel undorító. Minden energiánkra szükségünk volt ahhoz, hogy ma idejöjjünk, és napról napra fogyatkozik az erőnk. Állandó társ a fájdalom. Már nem sokáig fogunk élni.

Giuliano ezt a csalit nem volt hajlandó bekapni. Tudta, hogy Gyula járt már a halál közelében, a legutóbbi incidensre pár hónapja került sor, amikor is állítólag haldokolva feküdt az ágyában, a bíborosok pedig elkezdték nyíltan tervezgetni az utódlását. Az öregember azonban annak a híres-nevezetes vasszervezetének köszönhetően új erőre kapott. A bíborosok közül pedig sokakat elbocsátott vagy elmozdított. A maguk kárán tanulták meg, hogy egy Gyulához hasonló hatalmú és erejű emberről nem szabad feltételezni, hogy majd könnyedén fog meghalni. Jobb megvárni, amíg a test kihűl, és a föld alá kerül. Ahhoz azonban, amit Giuliano forgatott a fejében a Medici család érdekében, élve kellett Gyula, ereje teljében és félelmet keltően.

– Urbinóból vagy Velencéből utaztál ide? – kérdezte a pápa.

– Velencéből, szentatyám.

– De hiszen az nem az otthonod.

– A családom java része ott összpontosul. Konzultálni kívántam velük.

– Hogy van a vezetőtök, a dózse?

– Jól. Üdvözletét küldi.

Gyula felkuncogott.

– Ezt kétségbe vonjuk. Biztosan inkább a halálunkat kívánja.

Giuliano nem szólt semmit, mert helyes volt a megállapítás. A pápa és a velenceiek nem voltak barátok.

– Mindig is kíváncsiak voltunk rá – mondta Gyula –, mi lesz majd, ha a mennyország kapujához érkezünk, és végre szemtől szemben állunk Szent Péterrel.

Giuliano fejben elképzelte a kínos jelenetet.

Gyula intett a ráncos kezével.

– Majd azt mondjuk neki, hogy többet tettünk az egyházért és Krisztusért, mint bármelyik pápa előttünk. A Szentszékhez csatoltuk Bolognát. Seregünk élén legyőztük a velenceieket. Lépre csaltuk Ferrara hercegét. Kiűztük a franciákat Itáliából, és a spanyolokat is kiűztük volna, ha a párkák nem juttattak volna a testi hanyatlásnak ebbe az állapotába.

Kétségtelen.

– Felképeltük az összes európai herceget. Megállapodásokat szegtünk meg, és hatalmas seregeket tartottunk a harctéren. Palotákkal borítottuk el Rómát. Semmit sem köszönhetünk a születésünknek vagy az ifjúságunknak, mert már öregen vágtunk bele. És a népszerűségnek sem, hiszen mindenfelé gyűlölnek bennünket. Majd azt mondjuk Péternek, hogy mindez a szerény igazság, és hogy római barátaink inkább neveznek bennünket istennek, mint embernek.

– És reméli, hogy Péter nem fog megsértődni – fűzte hozzá Giuliano.

Gyula felkuncogott.

– Hogy őszinték legyünk, reméljük, hogy meg fog.

A hencegés egybecsengett mindazzal, amit Giuliano erről az erélyes, könyörtelen, erőszakos emberről tudott, aki már kilenc éve háborúban és zűrzavarban tartotta Itáliát. Gyula ugyanakkor rendet teremtett Rómában, a pápaságot pedig Itália uralkodó politikai és katonai erejévé emelte. A művészetekre is árgus szemekkel figyelt, közeli barátságot kötött Michelangelóval, Bramantéval és Raffaellóval, bármilyen ellentmondásosak is legyenek ezek a barátságok. Létrehozta a Svájci Gárdát, pompás mennyezetet rendelt a Sixtus-kápolnába, megalapította a Vatikáni Múzeumot, és megkezdte az építését annak, amit a világ legnagyobb Szent Péternek szentelt bazilikájának szánt.

Bámulatos teljesítmények.

– Tudod, nekünk ugyanaz a keresztnevünk – mondta Gyula. – Mi Giuliano della Rovereként születtünk. De már régóta nem szólítanak így. Azt jelenti, „fiatalos”. Még fiatalosnak tartjuk magunkat.

– A halál mintha nem kedvelné önt – mondta Giuliano.

Önelégült mosoly jelent meg a keskeny ajkakon.

– Volt idő, Medici, amikor egyenest fellovagoltunk a szent lépcsőn, és lovunkat a hálószobánk ajtajához pányváztuk ki. Olyanok voltunk, mint a szikla. Nem ismertük sem a félelmet, sem a tétovázást. A nehézségek csak még keményebb munkára buzdítottak. Mindezt összhangban lévőnek tartjuk a családi címerünkkel. A hajlíthatatlan tölgyfával.

Egymagukban voltak a grandiózus sienai székesegyházban. Ez Gyula kedvence, ha lehet hinni a kémeinek. Bíboros fivére és pap kuzinja közel állt Gyulához. Így aztán mindkettejük közbenjárását kérte, hogy audienciát kérvényezzenek. Egyhangú nemre számított – végtére is a Mediciek már régóta persona non graták. Senki sem akarta, hogy a családdal együtt lássák, vagy összefüggésbe hozzák vele. Bárkire, akit azon kaptak, hogy velük intrikál, halálbüntetés várt, egy férfinak pedig már fejét is vették. Így aztán meglepődött, amikor a pápa elfogadta az ajánlatot, hogy beszéljenek. De nem Rómában. Inkább valami semleges helyen.

Sienában.

Amin Giuliano elcsodálkozott. Mit akar ez az ember?

– Tisztában vagyunk – mondta a pápa – a csodálatra méltó jellemeddel, a nagyvonalúságoddal és megértő természeteddel. Hallottuk, hogy ellenzed az erőszakot, és szereted az őszinteséget. Tisztességes, hozzáértő férfiú vagy. De harmadszülött fiú. Az elsőszülött meghalt. A másodszülött bíboros. Így aztán rád maradt a család irányítása. Ez ritka alkalom.

Giuliano egyetértett vele.

– Tudunk az ambíciódról is. Vissza akarod szerezni azt, amit a Szerencsétlen Piero elveszített.

Azt az instrukciót kapta, hogy beszéljen nyíltan.

– Azt is akarom, hogy a spanyolok eltakarodjanak Firenze területéről.

– Egyetértünk. Most pedig elmondjuk, hogy mi mit akarunk.

Giuliano várt.

– Pénzt.

Nem érte váratlanul a kérés.

Az egyházat már régóta korrumpálják arannyal és ezüsttel.

– Mi ugyan óvatosan bánunk a háztartással – mondta Gyula –, ügyelünk a forrásainkra, de az elődünknek köszönhetően óriási adóssággal vettük át a pápaságot.

Giuliano ezt el is tudta hinni, mivel VI. Sándor egy degenerált volt, aki semmi mással nem törődött, csak a szórakozással. A Borgia pápa köztudottan kiürítette a kincstárat.

– Sok háborút is pénzeltünk – folytatta Gyula. – Mindre szükség volt ahhoz, hogy az ellenségeinket kiűzzük, és visszaállítsuk a pápai állam régi dicsőségét. Eleve igen sérelmes, hogy elveszítettük.

Ez a becses terület, amely régóta a pápasághoz tartozott, a Földközi-tengertől az Adriáig, majd fel északra Velence felé az egész Itáliai-félszigeten végighúzódott. A birtokok a pápák világi hatalmának fizikai megtestesülései voltak, VI. Sándor azonban engedte, hogy Velence a terület egy jókora darabját eltulajdonítsa. 1508-ban Gyula személyesen állt egy hadsereg élére, és leigázta Perugiát meg Bolognát. Majd 1509-ben legyőzte Velencét, és helyreállította a pápai államot. A dózse ezért nem kívánna ennek a pápának egyebet, mint szenvedést és halált.

– Ezek költséges háborúk voltak – mondta Gyula. – De a művészeteket is támogattuk, és impozáns épületeket emeltünk, valamint a szegényekkel is nagyvonalúan bántunk. Jótékonykodásunk miatt csaknem kiürült az Angyalvárban lévő kincstár. Szégyelljük kimondani, Medici, hogy hivatalok, egyházi javadalmak és búcsúcédulák eladásához folyamodtunk, hogy anyagi forrásokat teremtsünk elő. Tudom, szégyenletes, de szükségszerű. Mielőtt meghalunk, helyre akarjuk állítani a kincstárat.

– A bankunk már nem létezik – mutatott rá Giuliano. – Nem vagyunk benne a hitelezési üzletben.

A Peruzzi, Scalia, Frescobaldi és Salambini családok közismert hitelezők voltak, annak idején viszont a Banco dei Medici volt a legnagyobb és leginkább elismert intézmény Európában. Giuliano dédapja, Cosimo mesterien bánt a pénzzel, és – műalkotásokba, földbirtokokba és aranyba fektetett – gazdagságát arra használta, hogy megszerezze politikai irányítást Firenze fölött. Ám az utána következő Mediciek már nem voltak ilyen agyafúrtak. A túlköltekezés és a rossz ügyvitel együttesen a tönk szélére juttatta a bankot. Giuliano apja, Lorenzo minden politikai ravaszsága ellenére is borzasztó bankár volt. Végül aztán a rengeteg rossz hitel és a túl sok késedelmes kifizetés csődhöz vezetett. A bátyja katasztrofális politikai húzásai és a család Velencébe való száműzése következtében a család vagyonának egy részét lefoglalták, és szétosztották a hitelezők között. A bank Európa-szerte működő fiókjait mind megszüntették. A Mediciek hatalmas személyes vagyona azonban megmaradt.

– Ne hidd, hogy bolondok vagyunk – mondta Gyula. – Igaz, voltak nagy veszteségek, amikor a bankotok összeomlott. De azokat jobbára az ügyfeleitek viselték, nem pedig ti. A családod a vagyonával együtt menekült el.

– Kifosztották és felégették az otthonunkat – mondta Gyulának Giuliano.

– De addigra a műtárgyaitok és az aranyatok javát már elköltöztettétek.

Ez a pápa feltűnően jól informált.

– Tisztában vagyunk vele, hogy az elmúlt tizennyolc év során mérhetetlenül megnőtt a vagyonotok. Kerülitek ugyan a feltűnést, de még mindig a tiétek Európa leggazdagabb családja.

Semmi értelme szemérmeskedni.

– Mennyire van szüksége?

– Tízmillió forintra{1}.

Giulianót az apja megtanította a tárgyalás első szabályára. Soha ne mutasd ki, hogy mi jár a fejedben. Így aztán nem is reagált a hihetetlen összegre. Volt még egypár másik lecke is. Sose vágd el azt, amit ki tudsz bogozni. Ezt a tanácsot magától Cosimótól örökölték. Azzal együtt, hogy kényszerűségből nem lehet jó vásárt csinálni. Egyetlen arcizma sem rándult, a tekintete sziklaszilárd maradt, miközben a lehetőségeit mérlegelte.

Az utóbbi tizennyolc évben rájárt a rúd Firenzére. A várost csaknem elpusztította a korrupció, a rossz kormányzás és a súlyos adóztatás. Két hónapja minden a tetőfokára hágott. Ravennában a pápai seregek Spanyolországgal az oldalukon összecsaptak a franciákkal. Mindkét fél keményen küzdött, a franciák elveszítették a parancsnokukat, a spanyolok viszont győztek, és északnak, az Alpok felé szorították a franciákat. Gyula ekkor vette ostrom alá Firenzét, eltökélve, hogy letéríti a romlottság útjáról. A sereg még ott volt. A spanyolokkal együtt. Várakoztak. A falakon kívül.

– Bocsásson meg, szentatyám – mondta Giuliano. – De a családom már régóta nem hitelez az anyaszentegyháznak. Bennünket… eltávolítottak, egy másik bank javára.

– Tisztában vagyunk vele. De azt egy másik pápa cselekedte, nem mi. Igaz, van egy bankunk az egyházi ügyek kezelésére, és ez továbbra is így lesz. Amit tőletek kérünk, az valami sokkal személyesebb dolog. Diszkrétebb. Egyezség, amelynek a létezéséről csak kevesen fognak tudni.

A diszkréció rengeteg problémával jár, különösen, ha a visszafizetésre kerül a sor. A Mediciek már régen megtanulták, hogy a királyok és császárok egyáltalán nem akarják, hogy mások megtudják, pénzt vesznek kölcsön, ez pedig megkönnyíti a számukra, hogy elmaradjanak a törlesztéssel.

– Életünk alkonyán aggodalommal tölt el bennünket az egyház pompája – mondta Gyula. – Egyesek a pápaság megmentőjének neveznek bennünket. Igencsak kedvünkre van ez a jellemzés. Az előttünk járó pápák korruptak, ostobák vagy gyengék voltak. De királyok és császárok nem nevetik ki többé Rómát. Már félnek tőlünk. Arra kérünk, gondoskodj róla, hogy ez a hagyaték sértetlen maradjon.

– Tízmillió aranyforint a valaha adott legnagyobb hitel lenne. – Giulianónak ezt ki kellett mondania.

Gyula vállat vont.

– Erre van szükségünk a kincstár helyreállításához. A ti családotoknak pedig ahhoz, hogy újra Firenzében és Toszkánában élhessen. De nem kell az egésznek aranyban lennie. Örömmel veszünk olyan vagyontárgyakat is, amelyek később aranyra válthatók.

Most jön a fő kérdés.

– Mi lenne a biztosíték egy ilyen hatalmas kockázatra?

– Egy hadsereg a becses Firenzétek előtt nem elegendő?

– Aligha.

– És mégis itt vagy.

– Önnek pedig pénzre van szüksége.

Kezdte felsrófolni a dolgokat.

– A szavunk semmit sem jelent? – kérdezte Gyula.

– Nem. Semmit. Különösen, ha azt vesszük, hogy a serege Firenze kapui előtt áll. És a saját szavai szerint haldoklik.

Nem hagyja magát terrorizálni. Üres kézzel jött, és távozhat is üres kézzel. Ha az elődei is ilyen óvatosak lettek volna, a család talán nem találta volna magát a mostani szorult helyzetben. Igaz, ez a pápa szigorú, szenvedélyes, türelmetlen, ég a vágytól, hogy harcot harc kövessen, és csak akkor boldog, ha háborúban áll. Egyik se jó. Ha Gyula a rá jellemző haraggal reagál, és elűzi őt, ám legyen. Az is jobb, mint mindent elveszíteni. A pápának igaza van. A család gazdagsága rekordmagasságokban van, neki pedig feltett szándéka, hogy ez így is maradjon.

Az öregember átható pillantást vetett rá.

– Azt beszélik, hogy ha mi elmegyünk, a te fivéred lesz a következő pápa. Ha így lesz, Medici, akkor közvetlen hozzáférésed lesz az egyházhoz és a kincstárához, amelyből törleszthetsz.

– Ezek csak puszta lehetőségek, nem pedig biztosíték. Azonkívül bármilyen egyezségre jussunk is, annak tartalmaznia kell, hogy a serege a spanyolokkal együtt rögvest elvonul Firenze alól.

Gyula vállat vont.

– Csak azért vannak még ott, mert hajlandóak voltunk beszélni veled. Látni akartuk, hogy olyan értelmes vagy-e, ahogy mondják.

– És ha nem lettem volna az?

– Akkor a seregünk áttört volna a falakon, és erővel vette volna be Firenzét.

Ez nem üres fenyegetés ettől az embertől.

– Jól van, Medici. Te előkeríted a tízmillió aranyforintot, mi pedig visszavonjuk a seregünket, és a legjobb biztosítékot garantáljuk neked, ami ezen a világon létezik.

Giuliano kíváncsivá lett.

– Megadjuk neked azt, amit a történelem során csak kevesek birtokoltak.

A pápa kivárt.

– A Pignus Christit.

Krisztus zálogát.

1. FEJEZET

DILLENBURG, NÉMETORSZÁG

JÚNIUS 30., HÉTFŐ

12:40

Cotton Malone követett már el betörést.

Ami azt illeti, sokszor.

Csak nem ilyen fejedelmi helyen.

Egy ódon téglákból és kövekből épített, négyszáz éves rezidenciában állt, amelyet eredetileg a tizenhetedik században emeltek egy olyan korban, amikor a német tartományokat, Svédországot és Lengyelországot vallási konfliktus sújtotta. Katolikusok harcoltak protestánsokkal a hosszú és pusztító harmincéves háborúban. Körülötte az épület ennek az erőszakos történelemnek volt az egyik festői relikviája, amely valahogyan megúszta, hogy a protestánsok földig rombolják. A későbbi konfliktusokat szintúgy túlélte, köztük mindkét világháborút. Azóta is egy bíboros vidéki otthona, a kölni főegyházmegye érsekének tulajdona, akinek jogszerűen meghatalmazott római képviselői engedélyt adtak Cottonnak, hogy lopva behatoljon az épületbe.

Formailag tehát nem történt betörés.

Mégis kifejezetten olyan érzést keltett.

Németországnak kilenc bíborosa van. Három közülük elmúlt nyolcvan, ami azt jelenti, hogy nem jogosultak részt venni a következő konklávén, és szavazni az új pápára. Hatan még aktívak, a legfiatalabb, Jason Richter kardinális Köln jelenlegi érsekeként szolgál. A ház Richter magánvillájaként funkcionált, egy olyan helyként a városon kívül, ahová időről időre szívesen visszavonult.

Dillenburg Kölntől mintegy hetvenmérföldnyire keletre fekszik, a Dill folyó által vájt keskeny völgyben. A város azok közé az isten háta mögötti helyek közé tartozik, amely valamikor sokkal nagyobb fontossággal bírt. Gyógyforrása és néhány éve felújított szikvízüzeme újra nyitva áll a látogatók előtt, ami jót tett a turizmusnak. Valamikor egy fából készült várkastély uralta a város fölötti hegyet, de csak a romjai maradtak fenn, egy impozáns kő tűztoronnyal egyetemben, amely helyi tájékozódási ponttá vált. A bíboros rezidenciája az őrtoronytól látótávolságra, az ezer láb magas hegy tetején állt, ahonnan lenyűgöző kilátás nyílt az alant húzódó völgyre.

Cotton a Magellán Ügyosztály révén kapott különleges megbízatáson suttyomban összedolgozott a Svájci Gárdával. Néhány napja felhívta a volt főnöke, Stephanie Nelle, és a segítségét kérte. A Vatikánban rendkívüli helyzet volt kialakulóban. Hat vádlottat állítottak bíróság elé csalás, sikkasztás, korrupció, pénzmosás és hatalommal való visszaélés miatt. A vádak középpontjában az egyház Írországban és Angliában eszközölt, több millió eurós befektetési célú ingatlanvásárlásai álltak. Az üzlet, érveltek a nyomozók, nem egyéb a vádlottak pénzmosási módszerénél, amelynek révén a saját adósságaikat refinanszírozták az elsikkasztott összegekkel.

A vádlottak közül kettő a pápai államtitkárság alkalmazásában lévő monsignor volt. Ketten a Vatikán belső pénzügyi felügyeletének korábbi vezetői voltak, akiknek arról kellett gondoskodniuk, hogy ne történjen semmiféle csalás. Az utolsó kettő egy olasz bankár és egy befektetési menedzser volt. Leginkább kémregényekbe illő, szerteágazó összeesküvésnek tűnt az egész. Az biztos, hogy nem olyasminek, ami a Szentszéken belül megtörténhet.

Ahogy az a legtöbb bonyolult bűnügyi vállalkozással előfordul, szerencsére itt is olyan hibákat követtek el, amelyek lelepleződéshez vezettek. A vádlottak tárgyalására különleges vatikáni bíróságot állítottak össze, a bírákat a pápa válogatta ki az egykori olasz ügyészek seregéből. Maga a tárgyalás hat hónapja kezdődött, és a tanúk felvonultatása révén csigalassúsággal csordogáltak a bizonyítékok. A Vatikáni Múzeum egyik tágas termében tartották, ahol a média rengeteg képviselője és a nézőközönség is elfért. Két hete szokatlan fordulatot vettek a dolgok, amikor az egyik vádlott, az államtitkári iroda egyik monsignorja alkut ajánlott az ügyészeknek. A mentességért cserébe terhelő információkat szolgáltat egy addig még meg nem nevezett személyről.

Az egyház egyik hercegéről.

Jason Richter bíborosról.

Az ügyészek titkos ajánlatot kaptak bizonyos információk átadására, és csöndben utasították a Svájci Gárdát, hogy erősítsék meg a valóságtartalmukat. Magát a tárgyalást felfüggesztették azzal az ürüggyel, hogy a bíróság a bizonyítékok részleges felülvizsgálatát végzi, hogy ítéletet alkothasson a vádlottak által benyújtott indítványokról. Teljességgel hihető forgatókönyv, mivel már korábban is sor került hasonló szünetekre. Olyan kényes helyzet alakult ki, hogy külső segítséget kértek az Egyesült Államok igazságügyi miniszterétől, aki bevonta a Magellán Ügyosztályt, ez pedig azt eredményezte, hogy Stephanie telefonált Koppenhágába.

– Suttyomban kell házkutatást tartanunk. A Vatikánban túl sok a szem és a fül. Egy ilyen titkot képtelenség megőrizni. Tehát azt akarják, hogy fű alatt nézzünk utána. Mennyire lehet ez rázós? Egy bíborosról van szó, nem egy maffiafőnökről. Csak nézd meg, mi van ott.

Hát, ja. Mennyire lehet húzós?

Maga a házba való bejutás egyszerűen ment. A zárakat könnyen fel lehetett törni, és az öreg épületben nem volt se kamera, se riasztó. De miért is lenne? Inkább menedékhely ez, mint rezidencia, az egyházmegye bónuszként tartja fent a rezidens bíboros számára. Egy hely, ahol hétvégenként vagy nyaranta jól érezheti magát. Senki sem lakik itt a nap huszonnégy órájában, de az általuk kapott információ szerint Richter bíboros, ha hinni lehet az informátornak, lerakatként használja a házat mintegy négyszázezer eurónyi készpénznek. Ez jóval több pénz, mint amennyit bármelyik főpap valaha is törvényesen felhalmozhat.

Cotton a lépcső tetején állt a harmadik emeleti fordulóban. Dohos szag terjengett az áporodott levegőben. Halvány krémszínűre festett, vastagon vakolt, boltívekkel áttört falak, kazettás famennyezet, a folyosó végi falmélyedésben lévő ólomüveg oszlopos ablak, mely tisztításra szorul. Cotton feltételezte, hogy a hely rengeteg zegzugot rejt. Az egyik különösen érdekes volt. Egy páratlan szabálytalanság. A pánikszoba tizenötödik századi megfelelője.

Amikor a harmincéves háborúban a protestáns seregek átvonultak Németországon, a katolikus papok voltak a kedvenc célpontjaik. Előszeretettel akasztották fel őket. Hogy ezt elkerüljék, a papok elrejtőztek, sokan a saját otthonukban, ahol titokban épp csak akkora rejtett fülkéket alakítottak ki, ahová bepréselődhettek. Ezeket furfangosan úgy találták ki, hogy ne csupán egy pap férjen el bennük, de a miseruhákat és a megszentelt edényeket is el lehessen rejteni. Ilyen titkos kamrákat építettek kandallókba, padlásokra és lépcsőházakba, falakba, padlók alá és faburkolatok mögé rejtették, és úgy alakították ki őket, hogy beleolvadjanak az épület szerkezetébe, és ne akadjanak a nyomukra.

Még nevet is adtak nekik.

Paplyuk.

Ennek az ódon háznak is megvolt a maga fülkéje. Az ő dolga az, hogy kinyissa, belenézzen, és lefényképezze, amit ott talál.

Klasszikus fű alatti házkutatás.

Végiglopakodott a folyosón, léptei zaját puha futószőnyeg tompította, és belépett az egyik vendégszobába. A sarkokat a falakból kiálló, kannelúrás oszlopok töltötték ki. Mind a berendezés részét képezte a szobát díszítő újabb párkányzattal egyetemben, és mindent vastag festékréteggel kentek le. Neki azt mondták, hogy amit keres, az ajtótól jobbra lesz.

Szemügyre vette az oszlopot, végigsimított a lecsiszolt felületen, a fényesre festett fán. A panelt nyitó mechanizmust az alján találta meg. Nem ósdi. Inkább feltételezhető, hogy Richter bíboros modernizálta nemrégiben, hogy megbízhatóbb legyen. Leguggolt, megkereste a nyílást az oszlop talpa alatt, és megnyomta a benne lévő fémet.

Halk kattanást hallott.

A kannelúrás oszlop eleje elvált a többi részétől.

Jól van. Első lépés letudva.

És noha már nem volt nagypályás a hírszerző szakmában, azt még tudta, hogyan kell felállni a kispadról, és beszállni a játékba. Ben Franklin fogalmazta ezt meg a legtalálóbban. „A bizalmatlanság és az óvatosság szüli a biztonságot.” Cotton pedig, ha más nem is, óvatos volt.

Az óvatosság pedig azt súgta neki, hogy ne nyissa ki jobban a panelt.

Ott, ahol a fa elvált, egy nagyjából félhüvelyknyi széles sötét rés támadt. Érdekes módon nem nyílt ki jobban. Van ennek jelentősége? Csak egyféleképpen lehet megtudni.

Előkereste a telefonját – Magellán ügyosztályos kivitel, Stephanie ajándéka –, és bekapcsolta rajta a lámpát. A fénysugarat a résre irányította, és lassan fölfelé mozgatva elkezdte szemügyre venni.

Nagyjából félúton járt, amikor ismerős módon meglódult a pulzusa.

– Megvagy – dünnyögte.

2. FEJEZET

PIAZZA DI SANTA CROCE

FIRENZE, OLASZORSZÁG

12:55

Stefano Giumenta kinyújtott karral hárította az előtte lévő embert, majd leeresztette a vállát, és felkészült rá, hogy átverekedje magát a feléje közelítő izzadt testek tengerén. Észrevette az egyik csapattársát, aki jelezte, hogy passzolnia kéne a labdát. Olyan nincs. Ez az ő játéka.

Az ő napja.

Imádta a Calcio Storicót.

III. Henriknek igaza volt. „Igazi háborúnak túl kicsi, játéknak túl kegyetlen.”

Az első meccset 1530-ban tartották, egy olyan időszakban, amikor Firenzét V. Károly és VII. Kelemen pápa seregei ostromolták. A firenzeiek az évenkénti karnevál megünneplése helyett a támadókat gúnyolva egy Calcio Storico meccset játszottak. A pontokat nem is számolták, az egészben az volt a pláne, hogy megmutassák az ellenségnek, ők nem félnek. Ez a legendás játék partita dell’assediként került be a történelemkönyvekbe.

Az ostrom játéka.

A tizennyolcadik században megnőtt a népszerűsége, szívesen játszották az utcákon és a város terein. Ez is egy módja az ifjonti túlzások, a rivalizálás és a szenvedélyek kieresztésének. Az utolsó hivatalos meccset 1739-ben tartották. Két évszázad telt el, mire újraéledt. 1930 óta, a II. világháború időszakát leszámítva, évente megrendezik a firenzei négy történelmi városrész közti játékokat. A Bianchi di Santo Spirito csapat fehérben játszik. Az Azzurri di Santa Croce kékben feszít. A Rossi di Santa Maria Novella a piros színéről ismert. Stefano imádott Verdi di San Giovannija pedig zöldbe öltözik. A játékosok buggyos, párnázott nadrágot és inget viselnek a maguk színében, könnyű anyagból, hogy ne akadályozzák a mozgást. Az ingüket vele együtt már sokan elveszítették, és meztelen felsőtesttel játszottak a toszkán napsütésben.

Három védő nekiütközött, erős karjukkal szorosan átölelték. Ő azonban megpördült, kiszabadította magát, és leszerelte a próbálkozásukat, hogy földre vigyék. Szorosan a homokkal és verejtékkel borított melléhez ölelte a labdát. Ezek valamikor úgy készültek, hogy a szeletekre vágott vászont vagy állati bőrt összevarrták, majd szalmával vagy tollal kitömték. Manapság levegővel töltött bőrlabdákkal játszottak, mint a futballban.

Kutató kezek próbálták elragadni tőle a labdát, de ő visszaverte a támadásokat, és haladt tovább előre.

Toszkána szinte valamennyi városában és falujában tartanak a történelem előtt tisztelgő fesztiválokat. Sienának ott a palio. Arezzónak a Giostra del Saracino. Montepulcianónak a Bravìo delle Botti. De egyikük sem ér fel a firenzei Calcio Storicóval.

Ez több mint egy játék.

Ez művészeti előadás.

Minden csapat négy kapusból, három középfedezetből, öt hátvédből és tizenöt csatárból áll. Ötvennégy férfi csap össze közelharcban, és folytat állandó csetepatét a labda birtoklásáért egy ötezer négyzetméteres homokos arénában Firenze szívében, négyezer drukkoló nézőtől és féltucatnyi mentőautótól körülvéve, amelyek készenlétben állnak, hogy kórházba szállítsák a sérülteket. És mindig vannak sérülések. Némelyikük eléggé súlyos. És ez gondot jelent, mivel sem sérülés, sem pedig kiállítás miatt nem engedélyezett a csere.

A játék az amerikai futball egy változata, amely ötvözi a bokszot, a birkózást és a rögbistílusú szereléseket. Párnázat nélkül. Sisak nélkül. Tizenketten próbálnak pontot szerezni, tizenöten védekeznek. A cél? A labdát eljuttatni az ellenfél térfelének túlsó végébe, és ott áthajítani egy másfél méter magas kerítés fölött, és ezzel gólt szerezni. Ha valaki elvéti a lövést? A másik csapat kap fél pontot.

Szóval nem hibázhat.

Négyszáz éve a győztes csapat egy Chianina fehér marhát kapott, amit megehettek. Manapság valamelyik firenzei étteremben csapnak lakomát. Az igazi díj azonban az, hogy a győztesnek joga van elhencegni azzal, hogy győzelmet aratott a saját városrésze színeiben.

A puha homokba fúrta a cipőjét.

Az erőszak nem csupán várható, de a tribünöket benépesítő szurkoló tömeg is arra buzdítja a játékosokat az ezeréves gladiátorviadalokra emlékeztető atmoszférában. A meccs akkor kezdődik, amikor a tizenöt csatár elkezdi rugdosni, öklözni, gyömöszölni, lebirkózni egymást, ami mind arra szolgál, hogy kifárasszák az ellenfél védelmét. Ha valamelyik játékos a földre kerül, addig nem állhat fel, amíg valaki gólt nem szerez. Már sok csapattársát a földön tartották a védők. A Calcio Storicónak további öt szabálya van. Nincs fojtogatás. Egy játékosra nem mehetnek rá többen. Bűnözők nem játszhatnak. A harcművészetek korlátozott alkalmazása. És ha egy játékos azt mondja, megsérült, akkor békén kell hagyni.

Ezeken kívül bármit lehet.

Három kék védő közelített hozzá. Két zöld csapattársának sikerült róla lefeszegetni a karokat és a kezeket, és néhány jól irányzott ökölcsapással pontot tenni az ügy végére. A földön gurulva az egyik csapattársának dobta a labdát.

Még valami.

A labdának állandóan mozgásban kell lennie. Ha nem így van, a pálya közepére viszik, és ott leteszik, aki kapja, marja.

Ellökte magát, és rohanni kezdett.

Forró, száraz nap volt, tipikus nyári idő. Még jó, mert a tavasz különösen lucskos volt. Firenzétől északra áradás volt, ami próbára tette az Arno folyó városon átkanyargó partjait. De azért az 1966-os katasztrofális árvíznek a közelébe sem ért.

Az aztán nagy pusztítást végzett.

Valamikor csak tizennyolc és negyvenöt év közötti – családfával vagy katonai ranggal rendelkező – nemesembereknek volt szabad játszaniuk. Közembereknek nem. Most mindenki előtt szabad a pálya. Ő tizenkilenc évesen játszott először. Az akkori vézna kölyök most kilencvenöt kiló izom, és diétával meg testedzéssel keményen dolgozott azon, hogy ezt fenntartsa. A városnegyed, ahol az ember született, meghatározza, hogy melyik csapatban játszhat. És ez egész életére így is maradt. Átállni nem lehet. A négy csapat évről évre kiáll egymás ellen. Két elődöntő meccs van, a győztesek jutnak a döntőbe. A mindent eldöntő mérkőzést mindig június utolsó hetében rendezik. Ő most harmincnyolc, ez a tizennegyedik versenye, és hatodszor döntős.

A tömeg egy emberként ugrott talpra.

Jobbra, a pálya másik oldala felé helyezkedett. A labda még mindig az alapvonal felé tartott, két csapattársa dobálta oda-vissza egymásnak, húzták az időt, hogy mindenki el tudja foglalni a pozícióját. Az egyik kék felemelt ököllel az útját állta.

Felhívás keringőre.

Megtorpant, megvetette a lábát, és egy kemény jobbhorgot helyezett el a másik állkapcsán, amivel a homokba küldte az embert.

Ott is kell maradnia.

A labda visszafelé tartott, feléje. Mindkét csapat több mint fele már a földön volt, kiesett a játékból. Ezzel megnyílt a pálya.

Sikert szimatolt.

És jelzett, hogy passzoljanak.

A labda átívelt a játékosok fölött, ő pedig elkapta. Erősen a mellkasához szorította. Döntetlennel nem végződhet meccs, és ez most 3:3-nál elakadt.

Ideje véget vetni neki.

Nem gyakori az esztelen hálóba hajítás. Könnyű lenne messziről eldobni a labdát, és remélni a legjobbakat. De ha mellémegy, az fél pontjába és a meccsbe kerülne a zöldeknek.

Ebben a játékban biztosra kell menni.

Ahogy az életben is.

Közeledtek a kékek. Az egyik hátulról belérohant, és egy gyors szereléssel próbálkozott, de nem sikerült. A cipője bele-belesüppedt a puha homokba, ami remek dolog, ha az embert leterítik, és jól kipárnázza az esést, a tapadása viszont borzasztó. A gólvonalhoz közel rendszerint szilárdabb a talaj. Ezt húsz perccel ezelőtt vette észre, amikor utoljára szerzett gólt.

Ezt használd ki.

A két keze közé szorította a labdát, és maga elé tartva az alapvonal felé iramodott. Kékek és zöldek estek egymásnak körülötte, a csapattársai próbáltak utat nyitni neki, a védők viszont eltökélték, hogy megállítják őket.

A kiömlött vér nem mindig a játékosoktól származik. A meccsek gyakran fajultak össznépi bunyóvá, amelyben játékosok és szurkolók is részt vettek. A családja ma a nézők között foglalt helyet, az anyját kivéve, akit sosem érdekelt a Calcio Storico. Jó firenzei anyához illően eltűrte, de nem csinált titkot a bosszúságából. Az apja a fivéreivel meg a nővérével együtt mindenestül imádta a játékot. A sógora vele együtt volt a pályán.

A pályán töltött karrierje során kilenc gólt szerzett. Szóval tudta, hogy kell csinálni. Helyezkedj. Mozogj. Maradj laza.

Húsz méter.

Két kék közeleg.

A tömeg üvölt.

Tíz méter.

Az egyik kék védőt sikerült kicseleznie, a másikat viszont nem, az két kinyújtott kézzel kapott a labda után. Csak egy esélye lesz gólt szerezni. De ha elvéti, a kékek kapnak fél pontot, ami elég a győzelemhez, mivel már kezd leperegni az idő.

Újabb kékek bukkantak fel.

Sosem jut el a végéig.

A kék védő nekirohant. Ő elrebegett egy imát, és a levegőbe hajította a labdát.

Aztán elvágódott.

A labda magasan elrepült a játékosok feje fölött, senki sem tudott akkorát ugrani, hogy megszakítsa a röptét. Nem tudott annyi erőt belevinni a dobásba, hogy egészen a gólvonalig eljuttassa. De a labda pályája és az alapvonal között szerencsére nem volt játékos. Így aztán a kerítés előtt úgy kétméternyire kemény talajra esett, a levegőbe pattant, és tisztán átpottyant.

Puskalövés jelezte a gólt és a győzelmet.

A zöldek szurkolói örömükben felordítottak, és a magasba emelték zászlóikat.

A csapattársai ugrándozva ünnepelték a győzelmet.

Ő hanyatt hengeredett a homokon, és felnézett az égre.

Köszönöm, Uram.

3. FEJEZET

VATIKÁNVÁROS

13:00

Eric Gaetano Casaburi tudta, hogy átverik. Ezt igazán nem lehetett másként felfogni. Az Apostoli Palota második emeletére két svájci gárdista kísérte fel, akik a hagyományos kék, vörös és sárga egyenruhát viselték fekete svájcisapkával. Az eredeti viseletet állítólag Michelangelo tervezte a Medici-címer színeinek felhasználásával. De ki tudhatja biztosan? Amikor a kocsija megérkezett, semmiféle hivatalos formátumú vagy pozíciójú személy nem várta. Se bíboros, se püspök vagy monsignor, de még egy pap vagy apáca sem. Csak a két fiatal gárdista, akik azt mondták, azért vannak ott, hogy elkísérjék.

Rendreutasítás? Kétség sem férhet hozzá.

Teljesen egybevág azzal az arroganciával, amelyet a római katolikus egyház előszeretettel tanúsít.

Már csaknem tizenöt perce várakozik, egyedül, elsáncolva valamiféle tárgyalóteremnek látszó helyiségben. Mindenesetre egyáltalán nem hétköznapiban. Távolról sem. Hatalmas tér boltozatos mennyezettel és lenyűgöző Raffaellóktól tarkálló falakkal. Ez ám a szimbolizmus és a képes beszéd. Ő mindkét taktikát alkalmazta már annak idején, tinédzserkorában is, amikor az Olasz Szociális Mozgalom, a Benito Mussolini korábbi követői által alapított neofasiszta politikai párt Ifjúsági Frontjának a tagja volt. Egy sor adminisztratív poszton át küzdötte egyre följebb magát, míg végül harmincéves korában kinevezték Olaszország ifjúsági miniszterévé. Kétszer indult sikertelenül az európai parlamenti, és egyszer a római önkormányzati választásokon. Aztán helyet kapott az olasz törvényhozásban, miután Nemzeti Szabadság Pártjának a népszerűsége egyenes arányban nőtt a hivatalban lévő kormány népszerűségének folyamatos hanyatlásával. Kilenc éven át párttitkárként gürcölt, és rengeteg szimbolizmust meg képes beszédet használva felügyelte az egész apparátust. Most szeptemberre írták ki az országos választásokat, és neki az volt a dolga, hogy a párt népszerű vezetője számára biztosítsa a miniszterelnöki posztot. Ehhez azonban működő többséget kellett szerezniük a törvényhozásban, ennek eléréséhez pedig szükségük volt az istenverte római katolikus egyházra.

Kinyílt az ajtó, és egyszerű fekete papi öltözetet és gallért viselő pocakos férfi ballagott be rajta.

Jason Richter bíboros.

Nem öltözött skarlátszínbe az alkalomra.

Újabb szimbólum? Naná.

– Elnézést kérek a késésért – mondta a főpap, miközben becsukta az ajtót. – Elkerülhetetlen volt.

Na, persze. Még szép.

Richter odalépett, és leült az asztal végén.

– Hogy van ma?

Nem most beszélgettek először. Már sokszor előfordult. Jobbára röviden. Alkalmilag. Egy étteremben. Társasági összejövetelen. Egyszer egy templomban. Háromszor telefonon. Baráti közeledések. Tapogatózások. De így még sosem találkoztak. Nyílt színen. Hivatalosan. A Vatikánon belül. Ahol mindenki láthatja.

De ennek is eljött az ideje.

– Azért jöttem, hogy választ kapjak a kérdésemre – mondta Richternek. – Amelyet három hete tettem fel önnek. Azóta türelmesen várakoztam.

– Lehet, hogy nem fog tetszeni, amit most mondani fogok.

Nincs ebben semmi szokatlan. Végtére is ő egy jobboldali populista. Nyíltan nacionalista. A pártja mottója? Isten, haza és család, de nem feltétlenül ebben a sorrendben. A párt ellenzi az abortuszt, az eutanáziát, az azonos neműek házasságát és mindent, ami a melegekkel vagy a leszbikusokkal kapcsolatos. Számukra a család férfi-nő viszonyt jelent, amelyben a férfi a családfő. Ebben legalábbis teljes az egyetértés a párt és az egyház között. Megvetik a globalizmust, és a bevándorlás megállítására támogatják a tengeri blokádot. Idegengyűlölettel és iszlamofóbiával vádolták meg őket, amelyek egyikét sem tagadták soha. Viszont támogatják a NATO-t, és meglepő módon, korlátozásokkal ugyan, de az Európai Uniót is. Oroszországot gyűlölik, és nem kedvelik az Egyesült Államokat sem, amelyet ugyancsak imperialistának tartanak. Mindent összevetve a Nemzeti Szabadság Párt pontosan az a fajta tömörülés, amelyet a római katolikus egyház önszántából sohasem támogatna.

– Sokakkal beszéltem itt a Vatikánban – mondta Richter. – Próbáltam felmérni a támogatás mértékét. Azt kell mondanom… eléggé lanyha a népszerűség. Az önök pártjának különböző jelöltjei, akiknek a támogatását szeretnék a parlamenti választásokon, egyáltalán nem rokonszenvesek.

– A szavazatszámaink a 60%-hoz közelítenek.

Olaszország demokratikus köztársaság, választott elnökkel az élén. A végrehajtó szerv az elnök által kijelölt miniszterelnökből és egy minisztertanácsból áll. A miniszterelnök rendszerint a többségi koalíció feje vagy a többségi koalícióból kikerülő valamelyik új vezető, vagy – szélsőséges esetben – olyasvalaki, akit az elnök kér fel arra, hogy alakítson egységkormányt. Van azonban egy kikötés. Akárkit választanak is ki, annak meg kell szereznie a parlament jóváhagyását, hiszen egy bizalmatlansági szavazással bármelyik miniszterelnök eltávolítható.

Most is épp ez történt.

Az elnök már meg is nevezett két különböző miniszterelnök-jelöltet, de egyikük sem tudott működő kormányt alakítani. Egy harmadszori próbálkozás helyett új választásokat írtak ki, hogy az emberek dönthessenek. Eric tudta, hogy nem ő az egyetlen, aki az egyház támogatását kéri. Mindenki arra pályázott.

– Az önök egyik embere nevezte egyszer Mussolinit „jó politikusnak abban az értelemben, hogy mindent, amit tett, Olaszországért tette”? Azt hiszem, ugyanettől az illetőtől idézték azt is, hogy az Il Duce „az elmúlt száz év legkitűnőbb politikusa” volt.

Eric vállat vont.

– És mi ezzel a probléma?

– Éppen az a probléma, hogy ön nem lát benne problémát.

– Mi nem vagyunk fasiszták – jelentette ki. – A fasizmus minden formáját elutasítjuk. Az, hogy esetleg csodálattal adózunk annak, ahogy Mussolini kormányzott, nem tükrözi a politikai meggyőződésünket. Ha még emlékszik, valakit azért zártunk ki a pártból, mert nyíltan dicsérte Hitlert. Mi az új jobboldalban hiszünk, nem a régiben. Másként gondolkodunk.

– Az önök pártjának jelmondata közvetlenül az olasz fasisztáktól származik. Isten, haza, család – mondta Richter.

– Ez három csodálatra méltó dolog, amelyekre törekednünk kell. Nem így van?

– Nem az önök pártja mondta azt is, hogy „a félelem és a bizonytalanság még több irányítható embert szül”?

Eric vállat vont.

– Ez igaz.

– Eric – mondta a bíboros. – Az egyház nem fogja támogatni a pártjukat. Körbeérdeklődtem, ahogy megígértem. De vannak sokkal elfogadhatóbb lehetőségek.

Váratlanul érte?

A legkevésbé sem.

Szerencsére ismerte az ellenfelét.

Az egyház, minden nagyképűsége ellenére, nem egyéb grandiózus politikai entitásnál, amely ki van szolgáltatva a szeszélyeknek, a trendeknek és mindenekelőtt a nyomásnak. Főleg a nyomásnak. Az egyház a múltban mindig engedett a nyomásnak. Változás. Alkalmazkodás. Igen, időbe telik. Néha évszázadokba. De mindig túlélte. Talán ez az egyetlen olyan, ember alkotta intézmény, amely több mint kétezer éven át fennmaradt. És ezt úgy érte el, hogy nem volt rugalmatlan. Vagy ostoba. Az egyház azt tette, amit tennie kellett. A baj az, hogy ő nem tud évszázadokig várni.

Úgyhogy csináld. Most.

Fejts ki maximális nyomást.

4. FEJEZET

Jason Richter kardinális gyakran fantáziált az ördögről. Vajon valóságos? Hímnemű egyáltalán? Sokakhoz hasonlóan elvontan gondolt az ördögre. Fogalomként. Isten ellentéteként. A kísértés esszenciájaként. Aztán ott van János 8:44. „Mikor hazugságot szól, a sajátjából szól; mert hazug és hazugság atyja.”{2} Még egyvalami biztos. Az ördög sosem vörös köpenyben, hegyes szarvakkal, vasvillával a kezében jelenik meg. Hanem mindig olyasvalami képében, amit az ember a háta közepére kíván.

Eltűnődött hát.

Miért látogatta meg őt az ördög?

– Nem vagyok naiv – mondta Casaburi –, tökéletesen megértem, hogy egyik-másik álláspont, amelyet a pártom különféle ügyekben képvisel… kényelmetlen lehet… az egyház számára. De legyünk realisták. Ez mindenkire elmondható. Mindannyiunknak vannak elfogultságaink és előítéleteink. Van, amit szeretünk, és van, amit gyűlölünk. De az olasz szavazók körében 60 százalék fölötti az elfogadottságunk. Csaknem többségünk van a parlamentben. A közelgő választásokon több mint valószínű, hogy többség lesz belőle. Ami azt jelenti, hogy nagyra becsült elnökünknek nem lesz más választása, mint hogy a mi pártunk vezetőjét nevezze ki miniszterelnöknek.

– Ahhoz viszont, hogy ezt a többségi státuszt a parlamentben elérjék, harmincnyolc vitatott helyet kell megszerezniük. Ez kivitelezhetetlennek bizonyulhat.

– Akkor nem, ha a Vatikán a választók megingatására koncentrálja jelentékeny forrásait.

A bíboros felkuncogott.

– Ön túlbecsül bennünket.

– Az egyháznak óriási a befolyása, ezt mindketten tudjuk. A papjaik az egész félszigeten megváltoztathatják az emberek érzéseit és gondolkodását.

– A Kúria ezt nem fogja engedélyezni – mondta a kardinális. – Megvizsgáltam a lehetőséget. Igazán meg. Mondja meg a pártvezéreinek, hogy más megoldást kell találniuk.

Szerencsére számított a visszautasításra. Úgyhogy felkészülten érkezett.

– Próbálja meg újra – mondta. – Ezúttal használja a következő két szót. Pignus Christi.

Jól hallotta? Krisztus záloga? Kíváncsi lett.

– Mit tud maga az effélékről?

– Sokat. Nem titkosak. Feljegyezte őket a történelem. Ez egy ősi kötelezvény, amelyet az egyház kezdettől fogva intézményesített, csak ritkán élt vele.

A bíboros eltűnődött, vajon mi lehet Casaburi érdeke. Tudta róla, hogy negyvenkét éves, északon, Toszkánában született, munkásosztálybeli családba. Szerény műveltséggel rendelkezik, egyetemet végzett. Parlamenti képviselő, régóta a Nemzeti Szabadság Párt titkára, akinek a mindennapos adminisztráció a feladata.

Semmi igazán figyelemre méltó nincs benne.

A megjelenését is beleértve.

Magas, nyurga, durva metszésű, de csinos arc erőteljes állkapoccsal, egyenes orral és fakó, szinte ártatlan barna szempárral. A halántékán őszülő sűrű, sötét hajkorona tette teljessé a könnyen fényképezhető, megvesztegető külsőt. Kifogástalan öltözete hajszálcsíkos faszénszürke öltönyből, ropogósra vasalt fehér ingből és lila nyakkendőből állt. Minden, amit erről a becsvágyó politikusról tudott, kellemetlenségre utalt – valójában az ördögre –, és már bánta, hogy összegabalyodott vele.

De összegabalyodott.

Casaburi egyenesen ült a székén.

– Itt most különösen az egyik Pignus Christi lényeges. 1512-ben II. Gyula pápa a halálán volt. Tevékeny ember volt. Megszilárdította a pápai államot. Az idegen betolakodók zömét kiűzte Itáliából. Újraépítette Rómát. Elrendelte a Sixtus-kápolna kifestését. Pártolta a művészeteket. Megkezdte a Szent Péter-bazilika építését. Újra politikai felsőbbséggé tette a pápaságot. Remek pápa volt. A Harcos Pápa. Ugyanakkor mindeközben csődbe juttatta az egyházat. A Vatikán persze a Borgiáknak és VI. Sándornak köszönhetően már amúgy is nyakig ült az adósságban. Gyula tehát még a halála előtt alkut kötött a Mediciekkel. A családot annak idején elűzték szeretett Firenzéjükből, és szerettek volna visszatérni.

– Mindez le van írva a történelemkönyvekben – mondta a bíboros. – Kivéve az alkuról szóló részt.

– Giuliano di Lorenzo de’ Medici volt a család feje. Egy szeretetre méltó fiatalember. És hozzáértő is. Harmadszülött fiú lévén jól fejlett kisebbrendűségi komplexusa volt. Ezért, hogy megpróbáljon nevet szerezni magának, alkut kötött II. Gyulával. Tízmillió aranyforintot hitelezett az egyháznak. Akkoriban az hatalmas summa volt. Gyula szerencséjére a Mediciek bőven rendelkeztek arannyal és ingatlannal. Ám ennek a hitelnek a megszerzéséhez Gyula kénytelen volt biztosítékot adni a Medicieknek.

– Ahogy történelmi tanulmányaimra visszaemlékszem – mondat Richter –, Gyula Firenzéjét egy ostromra kész sereg zárta gyűrűbe.

– Úgy van. Giulianót azonban ez nem érdekelte. Ő igazi biztosítékot akart. Gyula semmi ilyennel nem rendelkezett, kivéve a Pignus Christit. Egy írásos fogadalmat magának a pápának az aláírásával, amelyben Istennek tett eskü alatt örök időkre megígéri, hogy visszafizetik az adósságot. Gyula alá is írta, és ez az adósság 513 évvel később még mindig rendezetlen. Önnek bizonyára van tudomása ezekről.

Igen, valóban volt. A Bíborosi Tanács, a pápa által a Vallási Művek Intézete, vagy közismertebb nevén a Vatikáni Bank felügyeletére kijelölt ötfős testület tagjaként szolgált. Amely nem a hagyományos értelemben vett bank. Ez az egyházi vagyont gyűjti össze, könyveli, befekteti és elosztja. Mi a probléma? Az, hogy mindezt történelmileg jelentős zűrzavar és hivatali ügyetlenkedés, nyílt korrupció és visszaélések közepette teszi, független felügyelet nélkül. Még a pápák sincsenek tisztában az üzelmeivel, és sokan mintha szívesen sütkéreztek volna ebben a szándékos tudatlanságban. Túlságosan gyakorivá váltak a botrányok, és számos kísérletet tettek az alapvető reformokra. Az előző pápa megpróbálkozott vele, és kinevezett öt bíborost, akikről azt gondolta, hogy képesek változást hozni. Pozitív lépések helyett azonban még több korrupció szivárgott a felszínre a hat vádlott csalási ügyében most zajló tárgyaláson.

Egy ötszáz éves kötelezvény a középkorból?

Ugyan miféle jelentősége lehet?

– Miért jött el hozzám? Vannak bíborosok, akik sokkal jobban kötődnek a politikához. Én csak a banknak dolgozom.

– Pontosan ezért választottam önt. Egyedül ön képes megérteni az egyház adósságtartozásának a súlyát.

A bíboros vállat volt.

– Nem tudnánk egyszerűen eltekinteni holmi kötelezvénytől, egy pillanatra feltételezve, hogy még egyáltalán létezik? Az már nagyon régen volt.

Casaburi felkuncogott.

– Ehhez nagyon ért az egyház. Most komolyan? Ez lenne az önök megoldása? A pápa a szavát adta, írásban, Istennek tett eskü alatt, és ön egyszerűen eltekint tőle? Mit gondol, mit szólna ehhez 1,2 milliárd katolikus?

Nem sok mindent, látta be némán a bíboros. De akkor is.

– Ez egy ősrégi történet.

– Milyen nehézségekbe ütközne a pápai rendelkezések iránti engedelmességre bírni a híveket, ha maga az egyház hazudik? – kérdezte Casaburi. – Mit gondol, mekkora pánik fog kitörni, ha az emberek rájönnek, hogy egy olyan alapvető, sarkalatos dolog, mint az egyházuk, a semmire épült? Se becsület. Se tisztesség. Se semmi. Nem éltek még vissza eléggé a szexuális ragadozókkal kapcsolatos megkérdőjelezhető álláspontjaikkal? Az mibe került, csak a szavahihetőség vonatkozásában?

A bíboros tudta a választ. Sokba.

– Látom, nagyon ért ehhez a Krisztus-záloghoz.

Casaburi bólintott.

– Két iratban maradt ránk. Két egyforma iratban. Mindkettőt a pápa írta alá. Az egyiket az egyház tartotta meg, a másik a Mediciekhez került.

A bíborosnak muszáj volt tisztáznia:

– A Medici család az utolsó férfi hercegi utód halálával 1737-ben gyakorlatilag kihalt. Aztán hat évvel később az utolsó női utód is meghalt. Azon a vérvonalon nincs több törvényes Medici herceg. Kihaltak. Tehát még ha létezik is ez a Krisztus-zálog, csakis egy legitim Medici vehetné hasznát.

– Én egy legitim Medici vagyok. Jogszerű hercegi utód.

– Az lehetetlen.

– Biztosíthatom, hogy nem az.

A bíboros annyit tudott Eric Casaburiról, hogy egy hetvenkedő, narcisztikus alaknak tartják. Parlamenti képviselő miniszterként soha egyetlen épkézláb törvényt nem támogatott. Ideje java részét a Nemzeti Szabadság Párt ügyeinek intézésével, a médiával való kapcsolattartással meg politikai nagygyűléseken való felszólalásokkal töltötte, amelyekben csupán annyit ígért, hogy ő és a pártja annak a szöges ellentétét fogja megvalósítani, mint amit a jelenleg uralkodó többség. Hogy ez mi lehet, azt sosem részletezte. Ő és a pártja a tartalom rovására menő stílus precíz definíciója. A mai Olaszországban azonban, ahol a mindig ugyanabba belefáradt emberek változást követelnek, ez az üres retorika kedvező fogadtatásra lelt.

– Van DNS-bizonyítéka a leszármazásáról?

– Van. A családom Medici-gyökereiről nyilvánosan nem beszélünk. A II. Gyula által aláírt Pignus Christi történetét nemzedékek óta őrizzük. A DNS-bizonyíték pedig nem hazudik.

– Mindezt majd bizonyítania is kell – tisztázta a bíboros.

– Fogom is. De a következőket tartsa észben. A firenzei forintot 1252 és 1533 között verték, a kivitelében és a fémösszetételében végrehajtott minden jelentősebb változtatás nélkül. 3,5 gramm tiszta aranyat tartalmazott. A Mediciek tízmillió forint hitelt adtak az egyháznak. Ez mai értéken 2,3 milliárd euró.

– Tekintélyes summa – mondta a bíboros.

Casaburi bólintott.

– Aztán ehhez még hozzá kell adni a több mint ötszáz évre számított kamatot. Ami jókora összeg. Azt mondják, tíz százalék. Az eredményül kapott egyenleg valahol a több száz milliárd eurós tartományban lesz.

A bíboros ülve maradt, és megőrizte a hidegvérét.

– Úgy látom, nagyon sokat tud erről a kötelezvényről. Önnél van a Mediciek példánya?

– Természetesen. Anélkül nem is lennék itt.

– És ezt miért csak most követeli?

– Muszáj ezt megkérdeznie?

Hát persze.

– Felteszem, hogy a politikai támogatásunkért cserébe ez az ügy sosem fog napvilágra kerülni.

– Nem állna érdekünkben csődbe vinni a Szentszéket. Jobb szeretnénk társulni önökkel. Ha viszont úgy döntenek, hogy az ellenfeleinket támogatják… Akkor alábbhagyna az empátiánk, és megnéznénk, mit szólnak az emberek a katolikus képmutatás újabb példájához.

– A pártnak van tudomása az ön… Mediciekkel való kapcsolatáról?

– A legkevésbé sincs. Nekem párttitkárként az a dolgom, hogy előmozdítsam a céljainkat. Hogy ezt hogy csinálom, az rám tartozik. Ők eredményeket akarnak. – Casaburi az ajtóhoz lépett. – Várom a válaszát.

– Felteszem, nincs rá sok időm.

– Péntek délig adok gondolkodási időt.

Négy nap.

Casaburi kinyitotta az ajtót.

És távozott.

5. FEJEZET

SALISBURY, ANGLIA

12:15

Thomas Dewberry ráérős tempóban hajtott ezüstszürke Mercedesével, és élvezte a szellemi kikapcsolódást, amelyben mindig része volt, ha vidéken járt. Szeretett elszabadulni a londoni rohanásból és a mikroszkópjától, ahol mintha mindenütt kíváncsi szemek és fülek vették volna körül. Egész nyugtalansága onnan eredt, hogy magányos életet élt, amelyet csakis Istennek, az egyháznak és a munkájának szentelt, ebben a sorrendben.

Előtte az autópálya mintha egyetlen, 110 kilométer/óra sebességgel száguldó forgalmi dugó lenne, amely Dél-Anglián át szünet nélkül nyugat felé kanyarog. Gondolatok cikáztak át az agyán, mint vízen szökdécselő rovarok. Az utóbbi időben egyre többször kapta magát azon, hogy befelé fordulva gondolkodik. Analizál. Szeretné alaposan megismerni magát. De mintha mindig kudarcot vallana.

Mikor kezdődött ez az egész?

Ez könnyű.

Gyerekkorában, amikor kóbor macskákat meg kutyákat kínzott és gyilkolt. Idővel megtanulta, hogy ezeket az atrocitásokat nem azért követi el, mert rossznak született, vagy mert a velejéig gonosz. Hanem mert, ahogy a korábbi pszichológusa mondta, ő a módszeres erőszakoskodás terméke.

„Az élmények, melyek veszélyessé teszik az embereket, hosszú időn keresztül hatnak. Nem mind egyszerre jelentkeznek. Fokozatosan fejtik ki hatásukat, akár a víz a homokkövön, és lassacskán változtatják meg a dolgok alakját.”

Igen, így történt.

Most már tökéletesen értette az ötlépcsős folyamatot.

A brutalizációval kezdődik – amikor egy gyermek rendszeres szemtanúja és elszenvedője lesz az erőszaknak. Ezt ő az apja, egy ijesztően erőszakos walesi révén tapasztalta meg, aki verte a két fiát, és az egyiket végül meg is ölte. A mai napig látta maga előtt a kisöccsét, ahogy egy fenyőládában fekszik, és ő nem érti, hogy miért nem ébred fel. Könyörgött neki, hogy keljen föl, hiszen neki csak az öccse volt, az egyetlen, aki tudta, milyen érzés olyannak lenni, amilyen ő.

És ettől megfosztották.

Ezután következett egy hatalommal bíró személy erőszakos dresszírozása. Az övé aznap kezdődött, amikor a környékükön jól elagyabugyálták, és véresen, zúzódásokkal tele ment haza. Az apja felpofozta, és visszaküldte verekedni.

Ő ment, és majdnem agyonvert egy fiút.

Aztán jött az ellenségeskedés, a tudatos döntés, hogy erőszakkal védje meg magát. Nála erre a katolikus iskolában került sor. Amikor rosszalkodott, az apácák fémszélű vonalzóval csaptak a bütykeire. Egy nap közölte az apácával, hogy ha még egyszer megüti, betöri a fejét.

A nő megütötte. Ő meg beváltotta az ígéretét.

Az erőszakos tettek jelentik a negyedik szakaszt.

Erre akkor kerül sor, amikor az ember felteszi magának a kérdést, hogy képes lenne-e valakit olyan komolyan megsebesíteni, hogy ne tudjon fölkelni, folyjon a vére, és súlyos testi károsodást szenvedjen. Pontosan tudta, mire gondol a terapeuta, mivel ezek egyikével szemben sem voltak fenntartásai. Fiatalkorában az emberek kezdtek más szemmel nézni rá. Némelyek mentálisan instabilnak nevezték. Mások veszélyesnek. A legtöbben nagy ívben elkerülték. És miközben ő készségesen elfogadta ezt az újdonsült státuszt, gyorsan belesodródott az utolsó szakaszba.

A virulenciába.

Az erőszakos viselkedés iránti elkötelezettségbe.

Hogy tetszés szerint bántson másokat. Bűntudat és megbánás nélkül.

Tizenhét éves korára már mind az öt szakaszt átélte. Akkor ölt először, egy rögbiütővel agyonvert egy helybeli kekeckedőt. A holttestet utána egy kocsiba lökte, amelyet ő lopott, két órán át hajtott vele egy hídig, és a folyóba dobta a hullát. Ez volt az a pillanat, amikor az lett belőle, amit a legjobban gyűlölt.

Az apja.

Az egyik legnagyobb bánata, hogy nem ölte meg azt az embert, mielőtt szívrohamban meghalt volna.

Lehajtott az autópályáról, és egy csomó alacsonyabb rendű úton jutott el az úti céljáig, amely Salisbury mellett volt egy tágas, füves síkságon.

A Stonehenge.

Egyesek szerint a neolit korból származik. Mások druida imahelynek tartják. Fontos temetkezési helynek. Vagy valami egészen másnak. Nyári napfordulókor a nap egyértelműen a kövek által meghatározott úttal egy vonalban kel föl. Ettől ez már egy naptár? Valamiféle vallási építmény napimádók számára? Senki sem tudja.

A nyilvános parkolóban leparkolt, és kilépett a meleg nyári délutánba. Szerény megjelenésű volt. A kelleténél kissé húsosabb, barátságos arc, fakó szem. Duzzadó testfelépítésével lezserül öltözött, meglátszott rajta, hogy nem sokat gondolkodik rajta. Olyasvalakinek nézett ki, akit szívesen megismerne az ember, és ez az ellentmondás semmilyen módon nem utalt a valódi énjére. Nem az a fajta volt, aki vicceket mesél, vagy olyan megjegyzéseket tesz, amelyeket bárki is nyugtalanítónak talál. De nem is olyan, akit semmi sem érdekel, nincsenek kedvtelései vagy vágyai, aki gépként reagál, ha meghúzzák a kart. Dehogyis. Sokat olvasott, szerette a filmeket, főleg a fekete-fehér klasszikusokat. Azt tartotta magáról, hogy mindenfélére kíváncsi, főleg a természetre. Az évekig tartó terápia megtanította egy kijózanító tényre. Neki nincs lelkiismerete, kevés erkölcsi értékkel rendelkezik, és szinte semmi érzelmi struktúrával. Ami nagyon is megkönnyítette a munkáját.

Kifizette a belépődíjat, és a transzferbusz felé indult, amely majd a többi látogatóval együtt a két patkó alakú kőoszlopsorhoz viszi. Harmincöt kőtömb egyenesen áll, némelyikük hatalmas, faragott áthidaló gerendákat tart. A legbelső kör kisebb kövekből áll, az egyiket egyenesen elnevezték oltárkőnek. Az egész építményt fűvel borított ősi földhányás veszi körül. Ő azonban nem a misztérium miatt jött, de nem is a történelem vagy a különtúra kedvéért. A buszon észrevett egy másik látogatót. Durva vonások, krumpliorr, tarisznyaszáj és a kávészínű arcot, állat meg nyakat vékony rétegben elfedő, őszbe csavarodó, göndör szakáll. Még egy olyan feltűnésmentes illető, az a fajta, akit senki sem néz meg jobban.

Ennek itt Bartolomé a neve.

Thomas tartotta a távolságot, miközben a túracsoport leszállt a buszról, és az idegenvezetővel legyezőszerűen szétszóródott. A látogatók valamikor kedvükre bóklászhattak. Ma már nem. Ez a privilégium ma már csak azoknak járt, akik fizettek a VIP élményért, amelyhez idegenvezetés is tartozott. Azt mondták neki, hogy legyen a 11:30-as csoportban, és íme, itt van.

Lazára vette a mozdulatait, és a többiekhez hasonlóan a műemlékre koncentrált. Pár perc elteltével végül Bartoloméhoz lépett, és halkan azt kérdezte:

– Tudta, hogy ennek a helynek az angolszász neve azt jelenti, hogy „függő kövek”?

Bartolomé sötét, csipás szemekkel fürkészte.

– Ez nem így van. A régészek többsége ma úgy véli, hogy „kőbitókat” jelent.

Mély, csikorgó hangja volt, a függő kövek meg a bitók említése a helyes jelszavakat jelezte.

Szükséges óvintézkedés.

Ha más kifejezés hangzott volna el, abból tudta volna, hogy baj van, és ez az ember, az ő személyes küldötte, lebukott.

De minden stimmelt.

– Van egy kiegészítő kérés – súgta végül oda neki Bartolomé. – Nem sokkal ezelőtt érkezett.

A másik figyelt.

Bartolomé a patkó közepén lévő kék kövek felé baktatott. Az idegenvezető éppen arról fecsegett, hogy azok talán nem is Angliából valók, hanem Walesből vagy a kontinensről érkezhettek.

Thomas szorosan Bartolomé nyomában maradt.

– Van egy mese – mondta Bartolomé. – A legenda szerint ezt az építményt maga Merlin emelte, a hatalmas tömböket varázserővel, emberi technika segítsége nélkül tette a helyükre. A kék köveket állítólag varázslattal hozta ide a walesi Preseli-hegységben lévő egyik kőbányából.

Thomas már megtanulta, hogy kell a közvetítője kedvében járni.

Bartolomét nem lehetett siettetni.

A kövek között kószálva egyre messzebb sodródtak a VIP-túrától és az idegenvezetőtől. Thomas igazából már járt itt. A kövek, mint maguk az életek, amelyekre utaltak, szürkének tűntek. Valami ismeretlen emberfajtára, akik szerettek hatalmas megalitokat állítani, legtöbbször hatalmas sorokban vagy körökben, a nyílt égbolt alatt. Angliában mindenütt találni hasonló kőépítményeket. De mind közül ez a legmonumentálisabb. Félhomályos elmékben született irtózatos hatalmakat imádtak itt, nyilván nagy pompával és ceremóniával.