Istenen függött a szemük
Author: Zora Neale Hurston
Date: 2026-08-27
Publisher: Helikon Kiadó

Borítószöveg

A világos bőrű, hosszú hajú, büszke és szókimondó Janie Crawford gyerekkorától kezdve a szerelemről és az élet örömeiről ábrándozik. Végül két rossz házasság és több évtizednyi csalódott várakozás után talál rá az igaz szerelem, amely nem vezet ugyan boldog végkifejlethez, mégis lehetőséget nyújt számára, hogy megtegye, amit Janie szerint minden embernek meg kell tennie önmagáért: „Megtalálni az utat Istenhez, és kitalálni, hogyan élje a saját életét.”

Zora Neale Hurston regénye 1937-ben jelent meg először, majd a főként férfiak uralta irodalmi nyilvánosság több mint harminc évre megfeledkezett róla. A hetvenes évek végén fedezték fel újra, és azóta a 20. századi afroamerikai irodalom egyik legfontosabb alkotásaként emlegetik.

„Tavaszi délután volt Nyugat-Floridában. A nap túlnyomó részét Janie a hátsó kertben, egy virágba borult körtefa alatt töltötte. Az utóbbi három napban, ha csak egy percre is el tudott szakadni a házimunkától, felkereste ezt a fát. Pontosabban azóta, hogy az első apró virág kibontotta rajta a szirmait. Hívta őt a fa, hogy menjen és bámulja a csodát. A csupasz barna ágakból harmatos levélrügyek lettek; a levélrügyekből pedig szűziesen hófehér virágok. Egészen felkavaró érzés volt. Hogyan? Miért? Olyan volt, akár egy elfeledett, másik világ fuvoladallama, amely most újra eszébe jutott.”

„Nincs fontosabb számomra ennél a könyvnél.” – Alice Walker

Zora Neale Hurston (1891–1960) amerikai író, antropológus, dokumentumfilm-rendező. Az amerikai Délen született, majd etnográfiai tanulmányai után az afroamerikai kulturális és művészeti mozgalom, az ún. harlemi reneszánsz egyik meghatározó alakja lett. Négy regényén és több mint ötven elbeszélésén kívül színdarabok, esszék és etnomuzikológiai értekezések szerzője, emellett évtizedeken keresztül a terepen is kutatta a karibi folklórvilágot.

Fordította

Túri Katalin és Nemes Krisztián

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Zora Neale Hurston: Their Eyes Were Watching God

Amistad, New York, 2021

Copyright © 1937 by Zora Neale Hurston.

Renewed 1965 by John C. Hurston and Joel Hurston.

Published by arrangement with Amistad, an imprint of
HarperCollins Publishers.

Hungarian translation © Túri Katalin, Nemes Krisztián, 2026

Utószó © Nemes Krisztián, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Borítóillusztrációk © Volodymyr Kozin / Getty Images
és magnific.com

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

A borítót tervezte Féder Márta

ISBN 978-963-620-658-1

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Henry Allen Moe-nak

1

TÁVOLI HAJÓKON ÚSZNAK az emberek vágyai. Akad, akié révbe ér a dagállyal. Másoké örökké ott úszik a messzeségben, sosem tűnik el szem elől, de partot sem ér, míg a Vigyázó végül beletörődve elfordítja a tekintetét: álmaiból halálos gúnyt űzött az Idő. Ez az emberi élet.

A nők mindent elfelejtenek, amire nem akarnak emlékezni, és emlékeznek mindenre, amit nem akarnak elfelejteni. Az álom az igazság. Eszerint cselekednek és teszik a dolgukat.

Nos hát, ez a történet egy nővel kezdődik, aki visszatért, miután eltemette a holtakat. Nem azokat, akik betegen fekszenek, erejük fogytán, s barátok ülnek az ágyuk végében. Hanem a felpuffadt, szétmállott halottakat; azokat, akiket hirtelen ragadott el a halál, s szemük tágra nyílt a végítélet fényében.

Az emberek mind látták, ahogy megérkezik, mert naplemente volt. A napkorong eltűnt, de otthagyta lábnyomát az égbolton. Ideje volt kiülni az út menti verandákra. Ideje volt meghallgatni a híreket és beszélgetni. Akik most ott ültek, nyelv, fül és szem nélküli szerszámok voltak egész álló nap. Öszvérek és egyéb állatok bőrébe bújtak. De most, hogy a nap véget ért, és a munkavezető is elment, a bőrök újra erőssé és emberivé váltak. Urai lettek a hangoknak és más, apróbb dolgoknak. Egész nemzeteket vettek a szájukra, és ítéletet mondtak felettük.

Látván a nőt, egyszerre eszükbe jutott az a sok irigység, ami még egy másik időben gyülemlett föl bennük. Most újra fölöklendezték, megcsócsálták és jóízűen lenyelték ezeket az eldugott gondolatokat. Kérdéseikből megszégyenítő ítéletek, nevetésükből gyilkos fegyverek lettek. Tömeges kegyetlenség volt. Felforrósodó hangulat. A szavak gazdáik nélkül kószáltak fel-alá, néha összeállva, mint harmónia a dalban.

– Hát minek jön ez vissza abba az overálba? Hát nem talát magának rendes ruhát? Oszt hová lett az a kék selyemruha, amibe elment? Hó van az a rengeteg pénz, amit az ura összekapart, oszt ráhagyott, amikó meghalt? Mit akar itten ez a negyvenéves vénasszony kibontott hajjal, ami a hátát verdesi, mint valami fruskának? És hó hagyta aztat a fiatalembert, akivel elszelelt innét? Nem úgy vót, hogy hozzámegyen? Vagy tán az a fiú hagyta el őtet? És mi csinát a sok pénzivel? Fogadok, hogy lelépett valami fiatalkával, akinek még szőre se nincsen. Hát mér nem maradt ez a magafajták között?

Amikor odaért, arcát a bandar-lóg{1} felé fordította, és odaköszönt nekik. Azok elmorzsoltak egy zsivajgó „jó estét”, aztán tátott szájjal és reményteli füllel bámultak utána. Kellemesen tudott beszélni ez a nő, de most csak ment tovább, egyenesen a kapujához. A veranda még a beszédről is megfeledkezett a nagy bámulásban.

A férfiaknak feltűnt feszes hátsója, mintha csak két grépfrúttal tömte volna ki a farzsebét; a derekánál ringó tömött fekete hajzuhatag valóságos tollazatként bomlott ki a szélben; harcias mellei pedig mintha lyukat készültek volna ütni az ingén. A férfiaknak aztán a képzeletében élt tovább mindaz, ami eltűnt a szemük elől. A nők viszont inkább a kopottas inget és a sáros overált tartották meg emlékül. Fegyver volt ez a kezükben az erejével szemben, és ha úgy adódik, hogy még sincs különösebb jelentősége, akkor is reményt adott, hogy egy nap talán ő is lesüllyed közéjük.

De senki se mozdult, senki egy szót se szólt, még a nyálukat se nyelték le, amíg a kapu be nem csukódott a háta mögött.

Pearl Stone nyitotta ki elsőként a száját, és érdesen fölnevetett, mert nem tudta, mi mást tehetne. Nevetés közben folyton nekidőlt Sumpkins asszonynak. Az dühösen felhorkant, és a fogát szívta.

– Pfff! Hát minek izgatjátok magatokat? Nekem eszembe sincsen. Én aztán nem fogok kutakodni utána. Ha nincsen benne annyi jó modor, hogy megálljon, oszt tudassa velünk, mi történt, hát csak menjen a dógára!

– Beszéni se érdemes róla – nyafogta orrhangon Lulu Moss. – Nagyra van ez magával, pedig hát látszólag nincs mire. Ennyit azokró a vénasszonyokró, akik fiatal fiúk után kajtatnak.

Pheoby Watson most előrelendült a hintaszékén.

– De hát igazából senki se tudja, van-e neki mit mondani, vagy nincsen. Én a legjobb barátnője vagyok, és még én se tudom.

– Tán nem tudunk annyit, mint te, de azér aztat tudjuk, hogyan ment el innét, és aztat is láttuk, hogyan jött meg. Nem érdemes megvédeni az ilyen vénasszonyokat, mint ez a Janie Starks, akár a barátja vagy, Pheoby, akár nem.

– Nem is olyan öreg, mint némelyikőtök állítja.

– Úgy tudom, jócskán elmúlt negyven, Pheoby.

– Ránézésre nem lehet több, mint negyven.

– Akárhogy is, vén az egy olyan fiúhoz, mint Tea Cake.

– Azér Tea Cake se fiú már egy ideje. Harminc körül van maga is.

– Bánom is én, mint vót, de azér megállhatott vóna egypár szóra. Úgy csinál, mintha valami rosszat tettünk vóna neki – sopánkodott Pearl Stone. – Pedig egyedül ő tett rosszat.

– Szóval dühösek vagytok, mer nem állt meg elmondani, mi hozta haza. De mégis mi rosszat tett ő bármikor is, ahogy minnyájan mondjátok? A legrosszabb, amirő tudok, hogy összeállt egy pár évvel fiatalabbal, de azzal még nem ártott ő senkinek se. Fárasztóak vagytok mind. Úgy beszéltek, mintha ebbe a városba mást se csinánának az emberek az ágyukba, mint imádkoznak az Úrhoz. Mostan pedig, má megbocsássatok, de megyek, és viszek neki egy kis vacsorát – pattant fel Pheoby a helyéről.

– Ne is törődjé velünk – mosolygott Lulu –, menj csak, majd mi vigyázunk a házadra, amíg vissza nem jössz. Az én vacsorám má készen van. Jobb, ha megtudod, mi van vele. Legalább akkó nekünk is el tudod mondani.

– Atyaég – szólalt meg Pearl –, én ma odaégettem azt a kis húst is, meg a kenyeret is, szóval inkább ne is beszéljünk errő. De én is addig maradok itt, amíg csak tetszik. Az én uram nem majrés.

– Hé, ööö… Pheoby, ha mostan akarsz menni, én szívesen átkísérlek – ajánlkozott Sumpkins asszony. – Lassan itt a szürkület. Még a végén elkap a zsákos ember.

– Nem, köszönöm. Ugyan ki kapna el, csak pár lépés az egész. Különben is, az uram szerint egy valamirevaló zsákos embernek én úgyse köllenék. Ha van valami mondanivalója számotokra, időbe meg fogjátok tunni.

Azzal Pheoby elsietett, kezében egy letakart tállal. Maga mögött hagyta a verandát, ahonnan fel nem tett kérdések záporoztak a nyomába. Az ott ülők kegyetlen és különös válaszokban reménykedtek. Odaérve, Pheoby Watson nem az elülső kapun át, a pálmákkal szegett úton ment végig a főbejárat felé, hanem a kerítés sarkánál befordulva a hátsó kapun át tért be a púpozott tányér mulatt rizzsel. Biztosan Janie is ott van valahol.

A hátsó veranda lépcsőjén ülve talált rá. A lámpák már töltve voltak, kürtőik kipucolva.

– Heló, Janie, hogy s mint?

– Ó, fáinul. Próbálom kiáztatni a lábambó a fáradtságot meg a port – mondta Janie, és kurtán fölnevetett.

– Aha… Te, lány, jól nézel ki, na! Mintha a saját lányod lennél. – Mindketten nevettek. – Még ebbe az overálba is talpig nő vagy.

– Menj má, te! Biztosan asziszed, hogy hoztam neked valamit. Pedig semmit se hoztam, csak magamat.

– Dejszen az hatalmas ajándék. Köll ennél jobb a barátaidnak?

– Tőled elfogadom a hízelgést, Pheoby, mer tudom, hogy szívbő mondod – nyújtotta a kezét Janie. – Te jóságos ég, Pheoby! Hát má sose adod oda azt a kis ételt, amit hoztá nekem? Ma még semmit se látott a hasam a kezemen kívül. – Vidáman kacagtak mind a ketten. – Add csak ide, és üljé le!

– Gondótam, hogy éhes leszel. De sötétedés után má nem lehet tűzifát találni. És nem is lett olyan jó a mulatt rizsem. Nincs benne elég szalonnazsír, de azér, gondolom, az éhséget csak elveszi.

– Egy perc, és megmondom – mondta Janie a fedőt leemelve. – Hé, te lány, ez isteni! Te aztán ügyesen mozgatod a hátsódat a konyhába!

– Ugyan, Janie, semmi az egész. De hónap biztosan virítok neked valami finomat annak örömére, hogy megjötté.

Janie jó étvággyal evett, és egy szót sem szólt közben. A színpompás felhőcsík, amit a lebukó nap mázolt az égre, lassan szertefoszlott.

– Tessék a tányérod, Pheoby. Mi csináljak egy üres edénnyel? De a tartalma jól jött most, az hétszentség.

Pheoby nevetett a barátnője nyers tréfáján.

– Pont olyan bolond vagy, mint vótál.

– Add csak oda aztat a törülközőt, ami melletted van a széken, szívem! Hadd törlöm meg a lábom.

Janie elvette a törölközőt, és végigdörzsölte vele a vádliját. Nevetés hallatszott a főút felől.

– Na, látom, a Mindenható Száj még most is mondja a magáét errefelé. Gondolom, most épp engem vesz a nyelvére.

– Naná. Tudod, ha elmész mellettük, és nem beszész velük úgy, ahogy nekik tetszik, akkó előcibálják a múltat, és szóba hoznak mindent, amit valaha csinátá. Többet tunnak rólad, mint te magad. Irigy szív, álnok fül. Rögtön tunni vélik, hogy amit reméltek, az meg is történt.

– Ha Isten is annyit törődik velük, mint én, akkó nem sok vizet zavarnak.

– Én tunni fogom, mit mondanak, hiszen mindég az én verandámon gyűlnek össze, mer az ott van a főút mellett. Az uram néha má olyan ideg tőlük, hogy hazazavarja őket.

– Igaza is van a Samnek. Csak koptatják a széket.

– Igen, Sam szerint a legtöbb csak azér jár templomba, hogy főtámadhasson az utolsó ítéletkó, és ott lehessen a napon, amikó minden titokra fény derül.

– Vicces egy ember ez a Sam! Az embernek folyton nevetnie köll mellette.

– Na ja. Egyébként aszondja, ő is ott akar lenni, legalább megtudja végre, ki lopta el a csutkapipáját.

– Pheoby, ez a te Samed óriási! Csuda egy pofa!

– Ezek a feketék annyira fő vannak itt spannolva miattad, hogy képesek lennének most azonnal megélni a végítéletet, csak hogy megtudjanak rólad valamit. Jobb, ha miné előbb elmondsz nekik mindent: hogy férjhez mentél-e Tea Cake-hez; hogy elvitte-e minden lóvédat, és lelépett-e valami fiatal tyúkkal; hogy hol a fenében van most, és hol vannak a ruháid, hogy egy overálba jötté vissza.

– Nincs énnekem kedvem bármit is mondani nekik, Pheoby. Nem éri meg a veszkődést. De ha akarod, te elmondhatod nekik, amit mondok neked. Az ugyanaz, mintha én mondanám, mer te meg én egy nyelvet beszélünk.

– Ha akarod, majd aszondom nekik, amit te szeretnél.

– Először is, az olyanok, mint ők, túl sok időt töltenek azzal, hogy beleüssék az orrukat valamibe, amihez semmi közük. Mostan muszáj velem meg Tea Cake-kel foglalkozniuk, és csámcsogni azon, hogy amit tettem, aztat jól tettem-e vagy se. Fogalmuk sincs róla, hogy az élet több egy jókora adag kukoricakásánál, a szerelem meg egy ágytakarónál!

– Amíg van egy név, amit a szájukra vehetnek, mindegy nekik, kié vagy mié, egykettőre bepiszkítják.

– Ha annyira akarnak látni meg tunni rólam, mér nem jönnek át egy puszira? Leültetném őket, oszt szépen elmondanám nekik, hogy s mint történt. Mer én bizony ott jártam, a nagybetűs életbe. Úgy ám! Kitárult előttem a nagypáholy kapuja, az élők gyülekezetinek ajtaja addig a másfél évig, amíg nem láttatok.

Közel ültek egymáshoz a fiatal, friss sötétségben. Pheoby alig várta, hogy átélje mindazt, ami Janie-vel történt, de nem akarta mutatni, nehogy puszta kíváncsiskodásnak tűnjön. Janie pedig telve volt az önfeltárulkozás ősi emberi vágyával. Pheoby sokáig féken tartotta a nyelvét, de lába izgatott topogása elárulta őt. Így hát Janie belekezdett.

– Először is, nem köll miattam meg az overálom miatt aggódniuk, mer még mindég kilencszáz dollárom van a bankba. Tea Cake akarta, hogy eztet hordjam, mer ő is eztet hordta. Másodszor is, nem szedte el a pénzem, és nem is hagyott el egy fiatalabb lányért. Ő vót minden vigaszom ezen a világon. És ő is eztet mondaná nekik, ha itt lenne. Ha még élne.

Pheoby majd szétszakadt az izgatottságtól:

– Tea Cake meghalt?

– Igen, Pheoby. Tea Cake meghalt. És ez az egyetlen oka, hogy újra itt vagyok. Mer már nincs semmi, ami bódoggá tehetne ottan, ahó vótam. Lenn, Evergladesbe, lenn, a mocsárvidéken.

– Nem könnyű érteni, mit mondasz, meg asse, ahogyan mondod. Meg hát amúgy is nehéz a felfogásom.

– Nincs semmi olyasmi, amire gondósz, Pheoby. De nincs értelme addig mesélnem, amíg el nem magyarázok mindent. Amíg nem látod a prémit, egy nyércbőr nem sokban különbözik egy mosómedvebőrtől. Figyelj csak, Sam nem vár téged haza vacsorára?

– Otthon tálalva van. És ha nincs annyi esze, hogy megegye magába, az legyen az ő baja.

– Akkó most mindjár le is ülhetünk itt, ahó vagyunk, beszélgetni. Kinyitottam mindent a házba, hogy átjárja kicsit a levegő… Pheoby, húsz éve vagyunk barátnők, ezér bízok a jóindulatodba. Erre számítok, amikor belekezdek a mesémbe.

Az Idő mindent öreggé tesz, így a csókot lehelő fiatal sötétség is lassan ormótlan vén szörnyeteggé vált, miközben Janie csak mesélt és mesélt…

2

JANIE NAGY, LOMBOS FÁNAK LÁTTA az életét, rajta mindazokkal a dolgokkal, amiket elszenvedett, amiknek örült, amiket megtett és nem tett meg. Születés és pusztulás ült az ágak közt.

– Tudom én aztat jól, mit akarok elmondani neked, de nehéz vón megmondani, honnan is kezdjek neki… Az apámat soha nem is láttam. Vagy ha igen, akkó nem tudtam, hogy ő az. Anyámat se. Még jóval azelőtt elment, hogy elég nagy legyek ismerhetni őt. Nagyanyám nevelt fő. Nagyanyám meg azok a fehéremberek, akikné dógozott. Egy háza vót künn, a hátsó udvarba, ott születtem. Finom fehéremberek vótak azok ottan Nyugat-Floridába. A Washburnök. Vót nekik négy unokájuk, és mind együtt játszottunk, ezér aztán a nagyanyámat mindég Dadusnak szólítottam, mer ottan mindenki így hítta. Dadus elkapott minket, ha rosszalkodtunk, és jól elnáspángolt minden kölköt a házba, Washburn asszony is ugyanezt tette. De asziszem, ok nékül sose vertek meg, mer az a három fiú meg mi ketten lányok eléggé bosszantóak tudtunk lenni.

Velük, a fehér kölkökkel vótam együtt sokat, úgyhogy úgy hatéves koromig azt se tudtam, hogy én nem vagyok fehér. Akkó se tudtam vóna meg, de jött valami ember, aki képeket csinált, és Shelby, a legidősebb fiú, szólott neki, hogy kapjon le minket, anélkül hogy bárkit is megkérdezett vóna. Vagy egy hét múlva az ember meg is hozta a képet Washburn asszonynak, és kérte, hogy fizesse ki, amit ő meg is tett, aztán jól elvert minnyájunkat.

Szóval ahogy a képet néztük és mindenkire rámutogattak, senki más nem maradt, csak egy igazán sötét kislány hosszú hajjal, Eleanor mellett. Ott nekem kellett vón lenni, de hát nem ismertem fő, hogy az a sötét gyerek én vónék. Meg is kérdeztem, hogy hát hun vagyok, mer nem látom magam.

Mindenki nevetett, még Washburn úr is. Nellie kisasszony, a gyerekek mamája, aki hazakőtözött az ura halála után, rámutatott arra a szutykos gyerekre, és aszondja nekem: „Ez vagy te, Ábécé, hát nem ismered meg saját magadat?”

Ábécének híttak ottan, mer olyan sok ember annyiféleképpen nevezett el. Sokáig néztem a képet, láttam, hogy az az én ruhám meg az én hajam, és végül főkiáltottam: „Jaj, hát én fekete vagyok?!”

Erre mind nagyon nevettek. De mielőtt azt a fotográfiát láttam vóna, aztat gondótam, hogy olyan vagyok, mint a többiek.

Így éltünk ottan vidáman, mígnem az iskolába a gyerekek el nem kezdtek csúfóni, amiér valami fehérek hátsó udvarába lakom. Vót ott egy Mayrella nevezetű, kócos lány, aki mindég dühbe gurult, ahányszó csak meglátott. Washburn asszony mindég az unokái levetett ruháiba öltöztetett, de azok még így is sokkal jobbak vótak, mint a színes kölkök göncei. Meg szalagot is tett a hajamba. Na, ez má aztán végképp nagyon bosszantotta azt a Mayrellát. Úgyhogy folyton kóstolgatott, és a többieket is erre biztatta. Elkergettek a körjátékbó, és kitaláták, hogy ők nem játszanak olyannal, aki fehérek kitartottja. Meg aztat is mondták, hogy ne legyek olyan nagyra magammal, mer az ő mamájuk aztat mesélte nekik, hogy az én apámat egy egész éjjelen át üldözték a kopók. Meg hogy Washburn úr és a seriff kűtték utána azokat a kopókat, hogy a papát elfogják azér, amit anyámmal tett. Arról persze má nem beszéttek, hogy később megpróbált kapcsolatba lépni anyámmal, hogy elvegye feleségül. Nem, errő egy szót se nem mondtak. Direkte úgy meséték, hogy minél rosszabbú hangozzon, csak hogy bosszantsanak. A papa nevére persze egyikük se emlékezett, bezzeg a kopós részt fejbő tudta mindegyik. Dadus nem akarta, hogy lógassam az orrom, úgyhogy kitalálta, hogy jobb lesz nekem, ha saját házunk lesz. Fődet vett meg mindent, aztán Washburn asszony is kisegített minket egy csomó holmival.

PHEOBY MOHÓ FIGYELME megkönnyítette Janie dolgát. Folytatta hát tovább, a fiatal éveivel. Lágy, könnyed hangon mesélt, miközben az este mind sűrűbb és sötétebb lett a ház körül.

Amint egy darabig elmerengett, arra jutott, hogy tudatos élete Dadus kapujában kezdődött. Egy késő délután Dadus behívta őt a házba, miután meglátta Janie-t, amint a kapuban megengedte Johnny Taylornak, hogy megcsókolja.

Tavaszi délután volt Nyugat-Floridában. A nap túlnyomó részét Janie a hátsó kertben, egy virágba borult körtefa alatt töltötte. Az utóbbi három napban, ha csak egy percre is el tudott szakadni a házimunkától, felkereste ezt a fát. Pontosabban azóta, hogy az első apró virág kibontotta rajta a szirmait. Hívta őt a fa, hogy menjen és bámulja a csodát. A csupasz barna ágakból harmatos levélrügyek lettek; a levélrügyekből pedig szűziesen hófehér virágok. Egészen felkavaró érzés volt. Hogyan? Miért? Olyan volt, akár egy elfeledett, másik világ fuvoladallama, amely most újra eszébe jutott. Mi volt ez? Hogyan és miért? Nem füllel hallható dallam volt ez. A létezés rózsája lehelte rá illatát. Ott járt a nyomában minden éber percében, és cirógatta őt, amikor aludt. Ez az élmény valahogy más, homályosan észlelt dolgokkal is összekapcsolódott, amelyek betörtek az érzékeibe, és beivódtak a húsába. Most fölbukkantak újra, és a tudatába is be akartak férkőzni.

Hanyatt fekve elnyújtózott a körtefa alatt, a fa körül zümmögő méhek altjában, az aranyló napsugárban és a sóhajtozó szellőben fürödve, amikor a hallhatatlan hang egyszer csak elért hozzá. Ahogy körbenézett, megpillantott egy méhecskét, amint épp aláereszkedik egy virág szentélyébe; látta a kehely ezernyi lánytestvérét, amint meghajolva fogadják a szerelmes ölelést; érezte a fa mámoros remegését, a gyökértől egészen a legapróbb gallyacskákig, amint a gyönyörtől tajtékozva nedvességgel tölt el minden virágot. Ez hát a házasság! Azért szólongatták, hogy tanúja legyen ennek a kinyilatkoztatásnak. Könyörtelenül édes fájdalom hasított Janie-be, amitől egészen erőtlen és bágyadt lett.

Kisvártatva felállt a fa alól, és bejárta az egész kertet. Mindenütt a hang és a látomás megerősítését kereste, és ha válaszokat talált, csendben nyugtázta őket. Úgy érezte, ezek a válaszok minden teremtmény számára mondanak valamit, csak épp neki nem. Bizonyosan őt is keresi valahol egy válasz. De hol? Mikor? Hogyan? Egyszer csak a konyhaajtóban találta magát, bebotorkált rajta. A szoba levegőjében legyek bukfenceztek, énekeltek, házasodtak, és átengedték magukat a házasságnak. A szűk előszobába érve eszébe jutott, hogy nagyanyja otthon maradt az erős fejfájása miatt. Dadus az ágyon feküdt és aludt, így Janie lábujjhegyen kiosont az elülső ajtón. Ó, ha ő is körtefa volna – vagy bármelyik fa, amely épp virágba borult… Csókot adó méhekkel, amelyek a világ kezdetéről dalolnak! Tizenhat éves volt. Fénylő levelekkel és kipattanó rügyekkel várta, hogy megküzdjön az élettel, de úgy tűnt, az élet elkerüli őt. Hol voltak a méhek, amelyek neki dalolnak? Sem odakinn, sem Dadus házában nem kapott választ a kérdéseire. Fürkészve nézte a külvilágot, amennyire csak a bejárati lépcső tetejéről beláthatta, aztán lement a kapuhoz, és azon áthajolva pásztázta az utat. Nézelődve, várakozva, türelmetlenségében aprókat lélegezve. Várva a világ teremtésére.

A virágporral teli levegőn át váratlanul csodálatos lény közeledett felé az úton. Korábbi vakságában csak a semmirekellő, magas és vézna Johnny Taylornak ismerte az illetőt. Még azelőtt, hogy az aranyló virágpor el nem varázsolta a fiú rongyait, és meg nem igézte az ő látását.

Dadus az alvás vége felé hangokról álmodott. Távoli, de szűnni nem akaró hangokról, amelyeket egyre közelebbről hallott. Janie hangja. Janie beszél suttogva, szaggatottan. Egy férfihang, ami cseppet sem ismerős. Ez rögvest fölriasztotta álmából. Fölült, és az ablakon kinézve Johnny Taylort pillantotta meg, amint épp egy csókkal kínozza az ő Janie-jét.

– Janie!

Az öregasszony hangjából annyira hiányzott a parancs vagy a szemrehányás, annyira töredezett és erőtlen volt, hogy Janie félig azt hitte, Dadus nem is látta őt. Kirángatta magát a káprázatból, és bement a házba. Ez volt a vége a gyerekkorának.

Dadus feje és arca olyan volt, akár egy viharban kicsavart öreg fa fölfelé meredő gyökérzete. Ősi erő alapzata, amely már semmit sem számított. A hűsítő ricinuslevelek, amelyeket Janie egy fehér rongydarabbal kötözött nagyanyja fejére, most lekókadtak, és szinte eggyé váltak az öregasszonnyal. Szemei nem fúródtak bele semmibe, és nem hatoltak át semmin. Szétszórták és fölolvasztották Janie-t, a szobát és a világot egyetlen felismerésbe.

– Janie… Most, hogy má nő vagy…

– Nem, Dadus, nem, még nem vagyok igazi nő.

A gondolat túlságosan új és terhes volt Janie számára. Inkább elűzte magától.

Dadus lehunyta a szemét, és lassan, fáradtan bólintott egypárat, mielőtt hangot is adott volna a bólintásoknak.

– De bizony, Janie, benned má ott lakozik a nő… Ezér akár el is mondhatom neked, mik a terveim egy ideje. Aztat akarom, hogy mihamarabb menjé férjhez.

– Én, férjhez? Nem, Dadus! Nem, asszonyom! Hát mit tudok én a férfiakró?

– Amit az elébb láttam, az bőven elég nekem, aranyom… Nem szeretném, hogy egy ilyen hitvány, semmirekellő néger, mint ez a Johnny Taylor, beléd törölje a lábát.

Dadus szavaitól a kapufélfa mellett elcsattant csók hirtelen eső áztatta trágyadombnak tűnt Janie számára.

– Nézzé rám, Janie! Ne üjjé ottan lógó orral! Nézzé az öreganyád szemibe! – Érzelmei vasvillájára tűzve hangja akadozottá vált. – Nem akarok én ám így beszéni veled. Ó, hányszor rogytam térdre a Teremtő előtt, könyörögve, hogy ne tegye túl nehézzé a terhemet.

– De Dadus, én csak… én semmi rosszat nem akartam.

– Hát éppenséggel pont ez ijeszt meg. Hogy nem akarsz te rosszat. Azt se tudod, mi fán terem a rossz. Öreg vagyok én má, Janie. Nem tudok mindég a sarkadba lenni, hogy megóvjalak minden veszélytő. Aztat akarom, hogy most azonnal talájjá magadnak egy férjet.

– De hát kihez mennék én férjhez? Nem ismerek itt senkit se.

– Az Úr majd gondoskodik arról. Ő tudja jól, miként viseltem a terhet a tűző napon. Kérdezett má rólad valaki régebben. Én akkó nem szótam semmit se, mer más sorsot szántam neked. Aztat akartam, hogy iskolába járj, hogy magasabb bokorró édesebb bogyót szakíthass. De látom, te másképpen gondolod.

– Dadus, ki… ki az, aki rólam kérdezett?

– Logan Killicks bátyó. Igen jó ember.

– Na, aztat má nem, Dadus, szó se lehet róla! Hát ezér sertepertél folyton errefelé? Az az ember úgy néz ki, mint egy vén koponya a temetőbe.

Az idős asszony most kihúzta magát, lábát lerakta a földre, és félresöpörte a leveleket az arcából.

– Szóval nem akarsz tisztességgel férjhez menni, mi? Csak ölelkezni, csókolózni meg hancúrozni az első jöttment férfival, aztán meg a következővel, he? Ugyanollyan fájdalmat akarsz okozni nekem, mint az anyád, he? Hát még nem őszült meg minden hajam szála? A hátam még nem eléggé görbe neked?

Logan Killicks képe megszentségtelenítette a körtefát, de Janie nem tudta, hogyan magyarázza ezt el a nagyanyjának. Csak összehúzta magát, és duzzogva bámulta a földet.

– Janie!

– Igen, asszonyom.

– Válaszojjá, ha kérdezlek. Csak ülsz ottan, és biggyeszted az ajkadat, pedig mennyi mindent megtettem érted!

Erősen pofon ütötte a lányt, aztán az állánál fogva felemelte a fejét, így haragosan összenéztek. Dadus már emelte a kezét a következő ütésre, amikor meglátott egy nagy könnycseppet, amely egyenesen Janie szívéből gördült elő, és megült a szeme sarkában. Egyszerre meglátta a lány kínzó gyötrelmeit, az összeszorított ajkakat, amivel visszafojtotta a sírását, és végül meggondolta magát. Inkább csak félresöpörte Janie sűrű tincseit az arcából, aztán csak állt ott tipródva, szeretve és magában zokogva mindkettőjükért.

− Na, gyere csak ide a nagyanyádhoz, csillagom. Üjjé az ölibe, mint régen. Egy ujjal se bántana téged a te Dadusod. Épp aztat akarja, hogy más se bántson, ha lehet. Tudod, aranyom, amennyire én látom, itt a fehérember uralkodik mindenen. Lehet, hogy van valahó egy hely, messze, az óceánon túl, ahó a fekete emberé a hatalom, de tunni csak aztat tudjuk, amit látunk. A fehérember pedig ledobta magárul a terhet, és aszonta a négernek, hogy vegye föl ő. Az meg fővette, mivel fő köllött vennie, de cipelni má nem cipelte. Inkább odaadta az asszonyának. Ezér van, hogy a néger nő a világ öszvére, má amennyire én látom. És imádkoztam érted sokszor, hogy neked más sors jusson. Ó, Uram, Uram, Uram!

Sokáig csak ült ott, és ringatta a lányt aszott melléhez szorítva. Janie hosszú lábait átvetette a szék egyik karfáján, a túloldalon pedig hosszú tincsei lóbálóztak. Dadus félig kántálva, félig zokogva újra meg újra ugyanazt az imádságot dúdolta a pityergő lány fülébe.

– Uram, kegyelmezz! Hosszú idő telt el, de tudom, hogy egyszer ennek is el köllött jönnie. Ó, Jézus! Tedd meg nekem, Jézus! Én megtettem mindent, ami tőlem telik.

Lassan aztán mindketten megnyugodtak.

– Janie, mióta engeded te ennek a Johnny Taylornak, hogy megcsókoljon tégedet?

– Csak most az egyszer, Dadus. Nem szeretem én azt az embert. Hogy mér tettem… jaj, hát fogalmam sincsen.

– Köszönöm, Uram Jézus.

– Többé nem fordul elő, Dadus. Nagyon kérem, ne adjon hozzá Killicks úrhoz.

– Nem Logan Killickset akarom én neked, hanem a biztonságot. Én má nem leszek öregebb, csillagom. Én má öreg vagyok. Nem telik bele sok idő, és egy reggel itt fog állani előttem az angyal a pallossal. A napot és az órát nem tudom, de itt lesz nemsoká. Amikó csecsemőként a karjaimba tartottalak, arra kértem az Urat, hadd maradhassak, amíg fölnősz. És az Úr megadta nekem ezt a napot. Most már mindennap csak azér imádkozom, hogy ezek a ragyogó pillanatok tartsanak ki még egy ideig, amíg aztat nem látom, hogy biztonságba van az életed.

– Hadd várjak még, Dadus, kérem, csak még egy keveset.

– Ne gondold, hogy nem érzem át a helyzetedet, Janie, mer nagyon is átérzem. Akkó se tunnálak jobban szeretni, ha én magam hoztalak vóna fájdalmak közt a világra. Igazábó sokkal jobban szeretlek, mint az anyádat, akinek én adtam életet. De hát figyelembe köll venni, hogy te nem egy átlagos gyerek vagy, mint a többi. Nincsen apád, és hát valójában anyád sincsen, hiszen nem tett az teérted semmi jót. Nincsen rajtam kívül senkid. És én fél lábbal má a sírba vagyok. Egyedül nem fogsz tunni te bódogulni. Nem tudom elviselni a gondolatot, hogy egyik helyrő a másikra vetődj. Minden könnycsepped láttán vérzik a szívem. Meg köll próbálnom tenni érted valamit, mielőtt hideg lesz a testem.

Janie könnyek között sóhajtott egyet. Nagyanyja gyöngéden megpaskolta a kezét.

– Tudod, csillagom, mi, feketék, gyökér nélküli ágak vagyunk, és emiatt furcsán tekergőzünk minden irányba. Te aztán különösen. Én még a rabszolgaság idejébe születtem, így aztán hiába is álmodtam vóna arró, milyennek köll lennie egy nőnek, vagy hogy mit köll neki tennie. Ez az egyik átka a rabszolgaságnak. De a vágyakozásnak semmi se nem állhat az útjába. Senkit se nem lehet annyira elnyomni, hogy elvedd tőle az akaratát. Nem akartam én se igásökör, se tenyésznőstény lenni, és azt se akartam, hogy a lányomat annak használják. De hát nem sokat számított, hogy én mit akarok. Gyűlöltem aztat is, ahogy megszülettél. De bárhogy vót is, aszontam, köszönöm, Istenem, hogy kaptam egy második lehetőséget. Szíves örömest tartottam vón egy fenenagy prédikációt a színes nőkről, akik sokra viszik az életben, de nem engedtek oda a szószékhez. A szabadság egy lánygyermekkel a karomba jött el, így hát aszontam magamba, fogok egy söprűt meg egy fazekat, oszt utat vágok neki a pusztaságba. Ő majd értelmet ad annak, amit én csak éreztem. Csakhogy valahogy letért az útról, és a következő dolog, amirő értesűtem, az vót, hogy te a világon vagy. Így mikó esténkint én vigyáztam rád, aszontam, hogy az igét te fogod beteljesíteni. Hosszú időn át vártam, Janie, de semmi sem lesz sok, amin keresztülmentem, ha olyan sokra viszed majd, mint amiről én álmottam.

Az öreg Dadus csak ült ott, ringatta Janie-t, akár egy csecsemőt, és mind mélyebbre merült az emlékeiben. Az emlékképek érzelmeket szültek, az érzelmek pedig drámai eseményeket idéztek föl a szíve mélyéről.

– Aznap reggel a Savannah-hoz közeli nagy ültetvényre lovas érkezett galoppba, és elújságolta, hogy Sherman bevette Atlantát, Lee tábornagy fia pedig elesett Chickamaugába. Így aztán az úr is fogta a fegyverit, főnyergelte a legjobbik lovát, oszt elment a többi ősz hajú férfival meg a fiatal srácokkal, hogy visszakergessék a jenkiket Tennessee államba.

Üdvrivalgás meg sírás meg kiabálás fogadta a lovasokat. Én ebbő mondjuk semmit se láttam, mer anyád akkó még csak egyhetes vót, én meg ott feküdtem vele az ágyba. De aztán kisvártatva az úr közölte, hogy ott felejtett valamit, oszt visszaszaladt a kunyhómba, és még egyszer utoljára kibontotta a hajamat. Egészen beletúrt a kezivel, aztán szokása szerint meghúzta a nagy lábujjamat, azzal villámgyorsan a többiek után eredt. Még hallottam, amint egy utolsót kurjantanak utána. Aztán az egész udvarház csendes lett és kihalt.

Hűvös este volt má, mikó az úrnő az ajtómhoz érkezett. Szélesre tárta, oszt csak meredten állt ott, engemet bámult. Úgy nézett ki, mint aki száz évet élt le örök januárban egyetlen nap tavasz nékül. Végül bejött, oszt megállt az ágyam fölött. „Dadus, azért jöttem, hogy megnézzem a babádat.”

Megpróbátam nem érezni az arcábó fújó jeges szellőt, de az olyan hideg vót, hogy majd halálra fagytam a takaró alatt. Így aztán mozdulni se tudtam rögtön, ahogy szándékomba állt. Pedig tudtam én, hogy sietnem kéne. „Jobb, ha leveszed azt a takarót a gyerekről, mégpedig gyorsan – csattant föl. – Úgy látszik, asszony, nem tudod, ki ennek az ültetvénynek az úrnője. De majd én megmutatom neked.”

Addigra má lehúztam róla a takarót annyira, hogy láthatta a baba fejit meg az arcát.

„Te nigger, hát hogy lett a te babád szeme szürke, a haja meg szőke?” Teljes erőből állkapcson vágott, és ütlegelni kezdett. Az első ütéseket meg se éreztem, mer próbáltam visszahúzni a takarót a babára. De aztán má égettek, mint a tűz. Túl sok érzelem kavargott bennem, és fogalmam se vót, melyiket kövessem, így aztán nem sírtam, és semmi mást se csinátam. Ő meg csak üvöltözött, hogy mitől lett fehér az én babám. Tán huszonötször vagy harmincszor is megkérdezte, mintha mást se tudott vón mondani. Aztat feleltem neki: „Nemtok én mást, csak amit parancsolnak nekem, én csak egy néger vagyok és rabszolga.”

De ahelyett, hogy mennyugtattam vóna, mint ahogy gondótam, csak még mérgesebbnek látszott. Közbe biztosan elfáradt meg kimerűtt, mer többet nem ütött meg. Az ágy végibe ment, és megtörűte a kezit a kendőjibe. „Nem piszkítom be veled a kezem. De reggel az első dolgom lesz szólni a felügyelőnek, hogy kössön térden állva az oszlophoz, és hasítsa le a bőrt arról a barna hátadról. Száz korbácsütést kapsz a csupasz hátadra. Addig korbácsoltatlak, míg le nem csurog a véred a sarkadig. Én magam fogom számolni az ütéseket. Ha belehalsz, majd kifizetem a veszteséget. Mindenesetre amint egy hónapos lesz az a poronty, eladom erről a helyről.”

Azzal kifordútt az ajtón, de a jeges leheletit otthagyta. Tudtam én, hogy a testem még nem áll készen rá, de nem törődhettem vele. A koromfekete éccakában bebugyoláltam a csecsemőmet, ahogyan csak bírtam, és bevettem magam a folyó menti mocsárba. Tudtam, hogy a hely teli van viperákkal meg más mérges kígyókkal, de jobban féttem attul, amit magam mögött hagytam. Ott bujkáttam éjjel-nappal, és megszoptattam a babát, valahányszó sírni kezdett, mer attul féltem, hogy valaki még meghallja a sírását, és akkó rám találnak. Nem mondom, hogy egy-két barát ne viselte vóna gondomat. Meg aztán a Jóisten is ügyelt rá, hogy ne találjanak rám. Csoda, hogy a tejem nem mérgezte meg a babát, mikó úgy féttem és aggódtam egyfolytába. Megijesztett a baglyok zaja; a ciprusfák ágai kúsztak-másztak köröttem sötétedés után, és kétszer-háromszor tán párducokat is hallottam a közelbe ólákodni. De semmi se történt velem, mer az Úr vigyázott énrám.

Aztán egy éjjelen ágyúlövéseket hallottam, olyan vót, akár a mennydörgés. Egész éccaka tartott. Másnap reggel egy nagy hajót láttam a távolba, meg nagy fölfordulást. Leafy babát mohával bebugyoláltam, gondosan elrejtettem egy fa odvába, oszt nekiindúttam a kikötőnek. A férfiak mind kék ruhát viseltek, és hallottam, amint az emberek aztat mondogatják, hogy nemsoká Sherman fogadja majd a hajókat Savannah-ban, meg hogy minden rabszolga szabad ember. Ezután elfutottam a babámér, és szóba elegyedtem néhány emberrel, oszt találtam egy helyet, ahó ott maradhattam.

De utána még sok idő telt el a nagy fegyverletételig Richmondnál. Akkó aztán zúgni kezdett a nagyharang Atlantába, és minden szürke egyenruhás férfinak Moultrie-ba köllötött menni, és el köllött ásnia a kardját, hogy megmutassák, hogy nem fognak többet harcolni a rabszolgaságér. Akkó má biztosan tudtuk, hogy szabadok vagyunk.

Senkihez se mentem feleségül, bár sokszor megtehettem vóna, de nem akartam, hogy bárki is rosszul bánjon a gyerekemmel. Inkább jólelkű fehéremberek mellé szegőttem, és ide, Nyugat-Floridába jöttem dógozni, hogy végre felragyogjon a nap az én Leafymnek.

Az asszonyom segített főnevelni őt, éppúgy, ahogy később tégedet is. Beírattam iskolába, mikó lett egy iskola, ahová beírathattam. Aztat reméttem, belőle is tanár leszen.

De aztán egy napon nem jött haza a szokásos időbe, én meg csak vártam és vártam, de egész éjjel kimaradt. Fogtam egy lámpást, oszt körbejártam mindenkit, de senki se nem látta. Másnap reggel jött meg négykézláb kúszva. Micsoda látvány. Az a tanár elrejtette őt az erdőbe egész éccakára, erőszakot tett a lányomon, oszt lelépett még napkelte előtt.

Ez történt vele alig tizenhét évesen. Uramisten. Mintha most is látnám az egészet. Sok időbe telt, mire kiheverte, és addigra már tudtuk, hogy te úton vagy. Aztán mikó megszülettél, vedelni kezdett, és kimaradt esténkint. Nem maradt meg se itt, se máshó. Isten tudja, merre van most. Nem halt meg, mer aztat érezném, de néha azt kívánom, bárcsak megpihenhetne valahó.

Janie, talán nem gondolod soknak, de én mindent megtettem érted, ami tőlem tellett. Összekuporgattam annyit, hogy megvegyem ezt a darab kis fődet. Hogy ne kölljön fehéremberek udvarába laknod, és behúzni a nyakadat a többi gyerek előtt az iskolába. Ez rendbe is vót addig, amíg kicsi vótál. De mos má elég nagy vagy ahhoz, hogy megértsd a dógokat, és én azt akarom, hogy megbecsüld magad. Nem akarom, hogy az emberek folyton a kedvedet szegjék azzal, hogy felhánytorgatják a múttbéli dógaidat. És nem tudok nyugodtan meghalni, ha arra gondolok, hogy valami férfi, legyen akár fehér vagy fekete, köpőcsészének akar használni. Próbálj megérteni, aranyom. És légy velem kíméletes, Janie: olyan vagyok én má, mint egy repedt tányér.

{1} A majomnépség elnevezése Kipling A dzsungel könyve című regényében. (A ford.)