Robert Greene

The Art of Seduction

A csábítás művészete

Copyright © Robert Greene and Joost Elffers, 2001

Hungarian translation © Bartók Imre, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635804054

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Apám emlékének

Köszönetnyilvánítás

Először is szeretnék köszönetet mondani Anna Billernek, amiért oly sok mindennel hozzájárult ehhez a könyvhöz: hálás vagyok a kutatásaiért, a számtalan vele folytatott beszélgetésért, a felbecsülhetetlen értékű szöveggondozásért, és nem utolsósorban a csábítás témájában való jártasságáért; én magam boldogan és sokszor válhattam a tudása áldozatává.

Köszönettel tartozom anyámnak, Laurette-nek, amiért mindvégig kitartott mellettem, és a legelkötelezettebb olvasómnak nevezhetem.

Köszönöm Catherine Léouzonnak, aki néhány évvel ezelőtt ismertetett meg a Les Liaisons Dangereuses – Veszedelmes viszonyok – című művel, illetve Valmont világával.

Hálás vagyok David Frankelnek a szakszerű szerkesztésért és a hasznos tanácsaiért; Molly Sternnek a Viking Penguintől, amiért felügyelte a projektet, és mindig segített azt megfelelő irányba terelni; Radha Panchamnak, amiért segítségemre volt az összegyűjtött anyag rendszerezésében, és múlhatatlan türelemmel viseltetett az irányomban, továbbá Brett Kellynek, amiért mindig elérhető volt, amikor valamilyen kérdésben egyről a kettőre kellett jutnom.

Nehéz szívvel mondok köszönetet a macskámnak, Borisnak, aki tizenhárom éven keresztül követte figyelemmel az alkotói pályámat, és akinek a társaságát rendkívüli mértékben hiányolom. Utódja, Brutus, szerencsére szintén nagyszerű múzsának bizonyult.

Végezetül köszönettel tartozom az apámnak. Szavakkal nem tudom kifejezni, hogy mennyire hiányzik, és milyen hatalmas inspirációt jelentett a munkásságomhoz.

Tartalom

Előszó 21

Első rész 33

A csábító karakter

A szirén · 37

Az embert titokban sokszor nyomasztja a szerep, amelyet játszania adatott – például az, hogy mindig felelősséget kell vállalnia a tetteiért, minden körülmények között uralkodnia kell magán, és mindig racionálisan kell viselkednie. A szirén a végső férfifantázia megtestesítője, ugyanis ő az, aki a teljes felszabadulást ígéri az élet megszokott korlátai alól. Felfokozott és szexuálisan túlfűtött jelenlétében a férfi a hamisítatlan gyönyörök birodalmába nyerhet bebocsátást. Egy olyan világban, ahol a nők gyakran túlságosan félénkek ahhoz, hogy ilyesféle képet sugározzanak magukról, éppen ezen fantázia megtestesítésével vehetik át az irányítást a férfiak libidója felett.

A dúvad · 55

A nők sosem érzik eléggé vágyottnak és megbecsültnek magukat. Figyelem után sóvárognak, a férfiak figyelme viszont túl gyakran elkalandozik, és sokszor nem képesek megfelelően kifejezni érdeklődésüket. Ezzel magyarázható, hogy a dúvad miért lehet olyan jelentős női fantáziaalak. Amikor egy ilyen figura megkíván egy nőt – bármilyen rövid életűek legyenek is vágyai –, akkor a világ végéig is hajlandó lesz elmenni érte. Lehetséges, hogy hűtlen, megbízhatatlan és erkölcstelen, mindez azonban csak fokozza a vonzerejét. Könnyen felkorbácsolhatjuk a nők elfojtott vágyait, ha megfelelően vegyítjük a dúvad személyiségét meghatározó veszélyeket és élvezeteket.

A tökéletes szerető · 73

A legtöbben olyan álmokat dédelgetnek ifjúkorukban, amelyek az évek múltával vagy teljességgel összetörnek, vagy legalábbis jelentős mértékben elkopnak. Mindannyiunkat csalódásokkal töltenek el a tapasztalataink és a valóság, amelyet sehogyan sem tudunk összeegyeztetni régi ideáljainkkal. A tökéletes szerető ezekből az életen át tartó fantáziákká váló, összetört álmokból meríti az erejét. Románcra vágysz? Kalandra? Fenséges élményekre és spirituális egyesülésre? A tökéletes szerető mindezt megadhatja a számodra. Legyen férfi vagy nő, az ilyen szerető képes megteremteni azt az illúziót, amelyre a másiknak szüksége van.
A kiábrándultság és a közönségesség világában végtelen csáberőre tehetünk szert, ha a tökéletes szerető nyomdokaiba lépünk.

A dandy · 91

A többségünk csapdába esve érzi magát, hiszen mindannyian a világ által nekünk utalt szerepek korlátai között vergődünk. Emiatt csillapíthatatlan vonzalmat érzünk azok iránt, akik rugalmasabbak és simulékonyabbak nálunk – ők azok, akik képesek önálló személyiséget teremteni a maguk számára. A dandyk éppen azért töltenek el izgalommal, mert nem lehet a már létező kategóriákba sorolni őket, és olyasféle szabadság levegőjét árasztják, amely után mi magunk is sóvárgunk. Egyaránt játszhatnak a férfiassággal és a nőiességgel, és úgy alakítják saját megjelenésüket, hogy az mindig lehengerlő hatást gyakoroljon a környezetükre. Tegyük magunkévá a dandy erejét, hogy kétértelmű, csábító jelenlétre tegyünk szert, amellyel vágyat ébreszthetünk célpontjainkban!

Az ösztönös csábító ·109

Tudatosan vagy öntudatlanul, de mindig is a gyerekkor csodákkal teli paradicsomát igyekszünk újrateremteni a magunk számára. Az ösztönös csábítók a gyerekkor vágyott jellemzőinek – spontaneitás, őszinteség, a tettetés hiánya – megtestesítői. Jelenlétükben mi is könnyebben elengedjük magunkat, és miközben játékos szellemük magával ragad, visszatérhetünk az aranykorba. Vegyük fel mi is az ösztönös csábító tartását, hogy könnyűszerrel lefegyverezzük kiszemeltjeinket, és önfeledt örömökkel fertőzzük meg őket!

A kacér · 129

A csábítás művészetéhez szükségszerűen hozzátartozik a kielégülés elodázása – amíg ugyanis megváratjuk, továbbra is varázslatos hatást gyakorolhatunk áldozatunkra. A kacérok ennek a játéknak a mesterei, akik képesek elegánsan egyensúlyozni a remény és a csalódás között.
A jutalom ígéretével csalogatják közelebb kiszemeltjeiket – ez lehet a testi öröm, a boldogság, a hírnév vagy a hatalom reménye –, amely azonban beváltatlan marad, hogy a célpont csak még erőteljesebben sóvárogjon utána. Éljünk mi is a kacér módszereivel, váltogassuk a forróságot a hidegséggel, és csábításunk célpontja lelkesen fog loholni utánunk!

A sármőr · 147

A sárm a szex nélküli csábítás. A sármőrök született manipulátorok, akik a ravaszságukat az élvezet és a kényelem megteremtésével leplezik. Meglehetősen egyszerű módszerrel dolgoznak: elterelik a figyelmet saját magukról, és a célpontjukra irányítják. Remekül értik a másik lelkét, átérzik fájdalmát, és nagyszerűen alkalmazkodnak a hangulatához. A sármőr jelenlétében jobban érezzük magunkat a bőrünkben. Ez a típus nem bonyolódik vitákba vagy veszekedésekbe, és nem is nyaggatja feleslegesen a másikat a problémáival – mi lehetne csábítóbb ennél? Tanuljuk meg a sármőr varázsigéit, és célozzunk a többiek legnagyobb gyengeségére: fókuszáljunk a hiúságukra és az önbecsülésükre!

A karizmatikus · 169

Mindannyian lebilincselőnek találjuk a karizmatikus embereket. Az ilyesmi egy olyan belső minőségből fakad, amelynek többségünk híján van, ugyanakkor vágyakozunk rá – ez lehet az önbizalom, a szexuális energia, a céltudatosság vagy a megelégedettség, a lényeg minden esetben az, hogy érezhetően kisugárzik, átjárja a karizmatikus személy gesztusait, amelyek ennek köszönhetően egytől egyig rendkívülinek és páratlannak érződnek. Az ilyen figurák általában megtanulják, hogy egy átható pillantással, nagyszerű szónoki teljesítményekkel vagy a rejtélyesség aurájával tovább fokozzák saját karizmájukat. Teremtsük meg mi is ezt az illúziót azáltal, hogy intenzívvé tesszük jelenlétünket, ugyanakkor távolságtartók maradunk!

A sztár · 205

A hétköznapok világa tele van megpróbáltatással, és többségünk állandóan keresi a lehetőségét, hogy miként menekülhetne el a kihívások elől a káprázat és az álmok birodalmába. A sztárokat ez a gyengeség élteti. Ők valamilyen megkülönböztető stílusjegynek köszönhetően kiemelkednek a tömegből, és elérik, hogy ne tudjuk levenni róluk a tekintetünket. Mindeközben megközelíthetetlenek, éteriek és távolságtartók maradnak, és éppen ezáltal többet képzelünk beléjük a valóságosnál. Álomszerű megjelenésük közvetlenül a tudatalattinkra hat. Tanuljuk meg, hogy miként válhatunk mi is a lelkesült kíváncsiság tárgyává azzal, hogy magunkévá tesszük a sztárok egyszerre csillogó, ugyanakkor illékony jelenlétét!

A rossz csábítók · 223

A csábítók a fókuszált, személyre szóló, csakis nekünk tartogatott figyelmükkel vonnak a bűvkörükbe. A rossz csábítók ellenkező módon járnak el: ők bizonytalanok, önmagukkal elteltek, és miután képtelen megérteni az emberek lélektani sajátosságait, szó szerint eltaszítják maguktól a másikat. A rossz csábítók nem látnak rá saját cselekedeteikre, így aztán sosem ismerik fel, hogy mikor beszélnek és akadékoskodnak túl sokat, és mikor válik a jelenlétük kényelmetlenné és terhessé. Irtsuk ki ezeket a tulajdonságokat magunkból, és ismerjük fel azokat másokban – semmilyen öröm és haszon nem származik abból, ha rossz csábítókkal van dolgunk!

A csábító áldozatai – a tizennyolc típus · 245

Második rész · 263

A csábítás folyamata

Első felvonás · 269

Leválasztás – az érdeklődés és a vágy felkeltése

1. A megfelelő áldozat kiválasztása · 271

Minden a csábításunk célpontján múlik. Vizsgáljuk meg lehetséges prédáinkat alaposan, és kizárólag azok közül válasszunk, akik fogékonynak mutatkoznak vonzerőnkre! Azok a megfelelő áldozatok, akiknek belső ürességét sikerrel ki tudjuk tölteni, illetve akik valamilyen egzotikumot pillantanak meg bennünk. Az ilyenek sokszor elszigeteltek és boldogtalanok, vagy könnyedén ilyenné tehetők – a teljességgel boldog és elégedett személyt szinte lehetetlen elcsábítani. A tökéletes áldozat rendelkezik valamilyen jellemvonással, amely bennünk is erős érzelmeket piszkál fel, és ennek köszönhetően csábításunk manőverei is természetesebbé és dinamikusabbá válnak. A tökéletes áldozat lehetővé teszi a tökéletes vadászatot.

2. A hamis biztonságérzet megteremtése – a közvetettség módszere · 283

Amennyiben már a csábítás kezdetétől fogva túlságosan direkt módon járunk el, úgy azt kockáztatjuk, hogy olyan ellenállást keltünk a másikban, amelyet a későbbiekben sem fogunk tudni letörni. Eleinte semmiféle csábító gesztussal nem szabad élnünk. A csábításnak távolról, közvetett eszközökkel kell megkezdődnie, hogy kiszemeltünk csak lassan vegye észre, mibe keveredett. Bukkanjunk fel célpontunk életének perifériáján – közelítsük meg az illetőt egy harmadik félen keresztül, vagy ápoljunk vele viszonylag semleges kapcsolatot, és szép fokozatosan mozduljunk el a barát szerepétől a szerető szerepéig! Szervezzünk egy „véletlen” találkozást, mintha csak a végzet rendelte volna, hogy összeérjen az utunk – semmi sem csábítóbb, mint a sorsszerűség érzése! Érjük el, hogy a másik biztonságban érezhesse magát, és mindig a megfelelő pillanatban indítsuk meg a támadást!

3. Ellentmondásos jelek küldése · 295

Amint az emberek felfigyelnek ránk, és homályosan ugyan, de érdeklődni kezdenek irántunk, fel kell piszkálnunk a kíváncsiságukat, mielőtt még valaki más felé fordulnának. Többségünk túlságosan is egyértelműen fejezi ki a szándékait – ehelyett sokkal hasznosabb, ha kiismerhetetlenné válunk. Küldjünk ellentmondásos jeleket: legyünk egyszerre kemények és gyöngédek, elvontak és gyakorlatiasak, ártatlanok és agyafúrtak! A jellemvonások sokfélesége mélységet sugall, amely egyszerre képes lenyűgözni és összezavarni a másikat. A megragadhatatlan, rejtélyes kisugárzás láttán az emberek kíváncsivá válnak, szeretnének többet is megtudni rólunk, és így könnyűszerrel a bűvkörünkbe vonhatjuk őket. Ezt a hatást azzal érhetjük el a leginkább, ha valamilyen ellentmondásos jellemvonásunkra hívjuk fel a másik figyelmét.

4. Váljunk a vágy tárgyává! – A szerelmi háromszögek
megteremtése · 309

Kevesen vonzódnak olyanokhoz, akiket mások kerülnek vagy semmibe vesznek; a többség azokat tartja izgatónak, akik már felkeltették a többiek érdeklődését. Azt akarjuk, amit mások is. Ahhoz, hogy közelebb édesgessük magunkhoz áldozatunkat, és felkeltsük bennük annak óhaját, hogy birtokoljanak bennünket, először is a vágy tárgyaiként kell megjelennünk a számukra – és hogyan is érhetnénk ezt el könnyebben, mint azzal, hogy már mások is vágynak ránk és udvarolnak nekünk? Ettől kezdve egyenesen hiúsági kérdéssé válik, hogy méltóvá váljanak a figyelmünkre, és a hódolók sokaságával szemben megnyerjenek maguknak. Gondoskodjunk róla, hogy megelőzzön a hírünk: bizonyára nem ok nélkül sikerült már sokakat levennünk a lábukról!

5. Váljunk nélkülözhetetlenné! – Keltsünk szorongást és
elégedetlenséget a másikban! · 319

A maradéktalanul elégedett személyt nem lehet elcsábítani. El kell ültetnünk áldozataink tudatában a feszültséget és a ziláltságot. Fel kell keltenünk bennük a boldogtalanság érzését, és rá kell ébresztenünk őket, hogy elégedetlenek a körülményeikkel és önmagukkal. Az így megteremtett zavartság és hiányérzet kellő teret biztosít a cselekvéshez, és ezen keresztül elérhetjük, hogy problémáik egyedüli megoldójaként léphessünk fel. A fájdalom és a szorongás az öröm hírvivői. Tanuljuk meg, hogy miként teremthetjük meg azt a hiányt a másikban, amelyet egyedül mi tölthetünk be!

6. A burkolt célzások művészete · 331

Rendkívül fontos, hogy célpontjaink elégedetlennek érezzék magukat, és szomjazzanak a figyelmünkre, de ha túl direkt módon járunk el, akkor átlátnak szándékainkon, és védekező pozíciót vesznek fel. A burkolt célzásokkal szemben azonban nem létezik hatékony védelem – ilyenkor a másikban észrevétlenül ültetjük el a kívánt gondolatokat, amelyek így sokszor csak napokkal később eresztenek bennük gyökeret, hogy úgy érezhessék, mintha azok a saját leleményeik volnának. Teremtsünk egy nyelv mögötti nyelvet, a merész kijelentések után vonuljunk vissza és kérjünk elnézést, tegyünk kétértelmű megjegyzéseket, vegyítsük a hétköznapi bájcsevejt csábos pillantásokkal – az ilyesmi mind segíthet abban, hogy utat találjunk célpontunk tudattalanjához, és eljuttassuk hozzá a valódi üzenetünket. Gondoskodjunk róla, hogy minden szavunk és cselekedetünk valamilyen rejtett tartalomra utaljon!

7. Kerítsük hatalmunkba a másik szellemét! · 343

Az emberek többsége saját világának fogságában sínylődik, és emiatt rendkívül makacsnak és nehezen meggyőzhetőnek bizonyulhat. A leginkább úgy tudjuk előcsalogatni őket a falaik mögül, és azzal ágyazhatunk meg a csábításnak, ha hatalmunkba kerítjük szellemüket. Játsszunk az ő szabályaik szerint, leljük örömünket abban, amiben ők, és alkalmazkodjunk a pillanatnyi hangulatukhoz! Ha így teszünk, felébresztjük a mélyben gyökerező narcisztikus tendenciáikat, és gondoskodunk róla, hogy kevéssé legyenek éberek és óvatosak. Igyekezzünk megfelelni célpontunk aktuális szeszélyeinek, és ne tegyünk olyan egyértelmű lépéseket, amelyekkel szemben ellenállást fejthetne ki!

8. A kísértés művészete · 355

A csábítás kulcsa a kísértés: fel kell villantanunk egy keveset a másik előtt a rá váró gyönyörökből. Ahogyan a kígyó kísértette Évát a tiltott tudás ígéretével, ugyanúgy nekünk is olyan vágyat kell ébresztenünk áldozatunkban, amely felett képtelen lesz uralkodni. Találjuk meg a másik gyengeségét, azt a fantáziát, amelyet mind ez idáig nem tudott valóra váltani, és tegyük világossá, hogy egyedül mi vezethetjük el őt kívánt céljaihoz! Rendkívül fontos, hogy ennek során kellőképpen kétértelműek maradjunk. Ébresszünk olyan kíváncsiságot a másikban, amely erősebb az azt kísérő kétségeknél és aggodalmaknál, és máris elértük, hogy a nyomunkba szegődjön.

Második felvonás · 369

Megvezetés – az öröm és a zavartság megteremtése

9. A bizonytalanság fenntartása – mi következik ezután? · 371

Abban a pillanatban, hogy az emberek tudni vélik, hogy mire számíthatnak tőlünk, a varázslat is szertefoszlik. Sőt, még ennél is gyászosabb a helyzet, ugyanis ekkor kénytelenek vagyunk átadni azt a hatalmat, amellyel addig mi rendelkeztünk felettük. Az egyedüli módja, hogy a csábítás során végig a mi akaratunk érvényesüljön, és nálunk maradjon a kezdeményezés, ha fenntartjuk a bizonytalanságot, és megteremtjük a derűs spontaneitás érzését – ekkor ugyanis nem láthatják előre, hogy mi következik legközelebb. Mindig egy lépéssel előttük járunk, és mi vezetjük őket. Gondoskodjunk áldozatunk szórakozásáról azzal, hogy olykor nem várt irányba tereljük az eseményeket!

10. Használjuk ki a szavak démonikus erejét, és hintsük el a zűrzavar magvait! · 383

Nehéz elérni, hogy az emberek hallgassanak ránk, többnyire ugyanis teljesen lefoglalják őket a saját gondolataik és vágyaik, és nem sok idejük marad arra, hogy a mieinkkel foglalkozzanak. A figyelmüket leginkább azzal az egyszerű trükkel szerezhetjük meg, ha azt mondjuk, amit hallani akarnak, és azt duruzsoljuk a fülükbe, ami kedves a számukra. Ebben rejlik a csábító nyelvének lényege. Szítsuk fel az érzelmek lángjait buja frázisokkal, hízelegjünk, nyújtsunk vigaszt, ha bizonytalannak érzik magukat, vegyük körbe őket ígéretekkel és vigasztalásokkal, és nem csupán azt érhetjük el, hogy odafigyeljenek ránk, de a további ellenállásukat is letörhetjük.

11. Figyeljünk a részletekre! · 401

A szerelem hangzatos kinyilvánításai és a nagyszabású gesztusok könnyen gyanakvást kelthetnek a másikban: hiszen miért is iparkodnánk ennyire tetszést aratni? A csábítás során sokszor a részletek, a visszafogottabb, mellékesnek tűnő gesztusok és megjegyzések az igazán beszédesek és meghatározók. Meg kell tanulnunk, hogy számtalan apró, örömteli szertartással tereljük el áldozataink figyelmét – adjunk nekik parányi, személyre szabott ajándékokat, kizárólag rájuk illő ruhákat és ékszereket, tegyük világossá, hogy milyen sokat szentelünk rájuk az időnkből, és milyen kitüntetett figyelemben részesítjük őket! Miután elbűvöltük őket, észre sem fogják venni, hogy valójában miben mesterkedünk.

12. A jelenlét költészete · 417

A fontos dolgok mindig akkor történnek, amikor célpontjaink egyedül vannak – ha csupán egy másodpercre is megkönnyebbülés fogja el őket a távollétünkben, minden elveszett. Ezt a reakciót a túlzott ismerősség és az állandó jelenlét válthatja ki a leginkább. Maradjunk tehát elérhetetlenek, tartsuk fenn célpontjaink érdeklődését azáltal, hogy folyamatosan váltogatjuk az izgató jelenlétet a hűvös távolságtartással, a túláradó pillanatokat a kiszámított hiánnyal! Gondoskodjunk róla, hogy személyünk költői képekkel és tárgyakkal kapcsolódjon össze, hogy amikor ránk gondolnak, egyfajta idealizált dicsfényen keresztül lássanak bennünket! Minél inkább befészkeljük magunkat mások tudatába, annál inkább kibontakoznak bennük a csábító fantáziák.

13. A másik lefegyverzése a gyengeségen és a sebezhetőségen keresztül · 429

Az eltúlzott manőverekkel gyanakvást ébresztünk magunkkal szemben. A leginkább azzal rejthetjük el manipulációnk nyomait, ha elérjük, hogy a másik nagyszerűbbnek és erősebbnek érezze magát nálunk. Ha gyöngének és sebezhetőnek látszunk, ha a másik szüntelenül lenyűgöz bennünket, és képtelenek vagyunk megzabolázni az iránta érzett rajongásunkat, akkor a cselekedeteink is természetesebbnek és kevésbé kiszámítottnak fognak tűnni. A fizikai elgyengülés jelei – könnyek, szégyenlősség, sápadtság – segíthetnek megteremteni ezt a hatást. Játsszuk el az áldozat szerepét, majd fordítsuk át célpontunk együttérzését szerelembe!

14. Vegyítsük a vágyat a valósággal! – A tökéletes illúzió · 441

Hogy kárpótolják magukat a hétköznapok megpróbáltatásaiért, az emberek az idejük nagy részét ábrándozással töltik, és kalandokról, sikerről, románcról álmodoznak. Ha képesek vagyunk megteremteni az illúzióját, hogy mi segíthetjük hozzá őket álmaik megvalósításához, akkor lényegében bármit megtehetünk velük. Vegyük célba azokat a titkos vágyakat, amelyeket mind ez idáig elfojtottak magukban, korbácsoljunk fel uralhatatlan érzelmeket, és bocsássunk ködöt a gondolkodásukra! Juttassuk el áldozatunkat a zavartságnak arra a fokára, amikor már képtelen megkülönböztetni a káprázatot a valóságtól!

15. Az áldozat elszigetelése · 459

Az elszigetelt személy szükségképpen gyönge. Amennyiben képesek vagyunk elszigetelni célpontunkat, úgy sebezhetőbbé és védtelenebbé válik a manipulációnkkal szemben. Szakítsuk ki a másikat megszokott környezetéből, fosszuk meg barátaitól, családjától, otthonától! Keltsük fel benne a mellőzöttség érzését, és tartsuk egyfajta purgatóriumban, ahol éppen elhagyja az egyik világot, és a következő küszöbére érkezik! Amint sikerül elszigetelnünk, és többé nem rendelkezik a jóakarói támogatásával, zavartságában könnyedén megvezethetjük a másikat. Csalogassuk kiszemeltünket félhomályos barlangunkba, ahol többé semmi sem ismerős a számára!

16. Tegyünk bizonyságot odaadásunkról! · 475

A legtöbben vágynak arra, hogy elcsábítsák őket. Amennyiben mégis ellenállnak nekünk, úgy ennek oka alighanem abban keresendő, hogy nem tudtuk eloszlatni a szándékainkkal, az érzéseink mélységével és hasonlókkal kapcsolatos kétségeiket. Ilyenkor egyetlen jól időzített húzással bizonyíthatjuk, hogy milyen messzire vagyunk hajlandók elmenni értük. Ne aggódjunk amiatt, hogy bolondot csinálunk magunkból vagy hibát követünk el – bármilyen önfeláldozó cselekedet elegendő lesz ahhoz, hogy a másikat elárasszák az érzelmek, és minden egyébről megfeledkezzen.

17. A regresszió megteremtése · 493

Akik már átéltek bizonyos élvezeteket a múltban, óhatatlanul a megismétlésükre és az újraélésükre fognak törekedni. A legmélyebb és legboldogabb emlékeink általában a legkorábbi gyerekkorban gyökereznek, és sokszor valamelyik szülőfigurához kapcsolódnak. Segítsünk célpontjainknak visszajutni ezekhez az élményekhez azzal, hogy saját magunkat az ödipális háromszögben helyezzük el, belőlük pedig nincstelen gyermeket teremtünk! Miután képtelenek lesznek tisztázni, hogy mi váltja ki belőlük a heves érzelmi reakciót, ellenállás nélkül szerelembe esnek velünk.

18. Éljünk a határátlépés és a tabu eszközeivel! · 517

Az ember cselekvőképességét mindig is behatárolják a társadalmi normák. Ezek némelyike – a legelemibb tabuk – általában több évszázadra vagy évezredre nyúlnak vissza, mások felszínesebbek, és mindössze az udvarias és elfogadható magatartásformákat rögzítik. Rendkívüli csáberő rejlik abban, ha azt tudjuk éreztetni kiszemeltünkkel, hogy túllép egy ilyen korlátozáson, ugyanis az emberek sóvárognak a létezés éjszakai oldala után. Miután a határátlépés vágya hozzánk tereli célpontjainkat, egyre nehezebben tudnak megálljt parancsolni maguknak. Segítsünk nekik, hogy messzebb jussanak, mint amiről valaha álmodoztak, és a közös cinkosság élményéből erőteljes kötődés születik.

19. A spirituális vonzalom · 531

Mindenkit kétségek és bizonytalanságok gyötörnek – az emberek aggodalmaskodnak a külsejük miatt, hibádzik az önértékelésük, és többnyire a szexualitásukhoz is rengeteg szorongás tapad. Amennyiben a csábítás során kizárólag a fizikai aspektusokra vagyunk tekintettel, úgy csak felerősítjük ezeket a kétségeket, és túlságosan feszélyezetté tesszük a célpontjainkat. Ehelyett csalogassuk ki őket bizonytalanságuk börtönéből, és érjük el, hogy inkább valami fenségesre és nagyszerűre, vallási tapasztalatra, pompás műalkotásra vagy éppen az okkult tanokra függesszék a tekintetüket! A spirituális mákonyban tévelyegve áldozatunk légiesnek és felszabadultnak fogja érezni magát. Csábításunk hatását azzal is fokozhatjuk, hogy a szexuális beteljesülést két lélek spirituális egyesülésének állítjuk be.

20. Vegyítsük a gyönyört a fájdalommal! · 543

A legnagyobb hiba, amelyet a csábítás során elkövethetünk, ha túlságosan kedvesek vagyunk a másikkal. A kedvesség eleinte természetesen vonzó lehet, ám rövid úton egyhangúvá és kiszámíthatóvá válik, és ha túl görcsösen próbálunk a másik kedvében járni, mindössze saját bizonytalanságunkat leplezzük le. Ahelyett, hogy mindenféle jótéteménnyel próbálnánk elárasztani célpontunkat, okozzunk inkább némi fájdalmat! Keltsünk benne bűntudatot, és ébresszük fel mélyen szunnyadó kétségeit! Lengessük be a szakítás lehetőségét, majd térjünk vissza a korábbi jóindulathoz, és máris reszketve borul térdre előttünk. Minél könyörtelenebbek a megpróbáltatások, annál varázslatosabb lesz a gyönyör. Egy csipetnyi félelem csak fokozza az erotikus izzást.

21. Hagyjunk teret a másiknak a bukásra! – Amikor az üldöző üldözötté válik · 561

Ha egyszer a célpontunk túlságosan megszokja, hogy agresszornak tekintsen bennünket, úgy alighanem kevesebbet áldoz ránk a figyelméből, és így a kettőnk közti feszültség is alábbhagy. Ilyenkor fel kell ráznunk és szerepcserére kell kényszerítenünk őt. Amint ismét a bűvkörünkbe vontuk a másikat, tegyünk egy lépést hátra, és rögtön látni fogjuk, hogy követni fog. Ejtsünk el egy megjegyzést arról, hogy unatkozunk, utaljunk rá, hogy valaki más iránt érdeklődünk, és hamarosan testileg is birtokolni akar minket, és búcsút int korábbi visszafogottságának. Teremtsük meg az illúziót, hogy ezúttal a csábító az, akit elcsábítanak!

22. A csábító jelzések alkalmazása · 575

Az aktív szellemek veszélyes célpontok: amennyiben átlátnak manipulációs kísérleteinken, hamar kétségeik támadhatnak a szándékainkat illetően. Altassuk el tehát gyanakvásukat, és ébresszük fel szunnyadó érzékiségüket azzal, hogy nyitottnak mutatkozunk, és szexuális energiákat sugárzunk feléjük. Amíg fesztelen viselkedésünk segíteni fog a gátlásaik leküzdésében, addig szexualitástól és vágytól lüktető tekintetünk, hangunk és tartásunk ellenállhatatlan vonzerőt gyakorol rájuk, és felforrósítja a vérüket. Sose kényszerítsük ki a közvetlen fizikai kontaktust – fertőzzük meg célpontjainkat vággyal, és csalogassuk őket a bujaság földjére. Ekkor az erkölcsök, a józan ész és a jövővel kapcsolatos aggodalmak pillanatok alatt semmivé foszlanak.

23. A döntő lépés megtétele · 591

Elérkezett a döntő pillanat. Áldozatunk nyilvánvalóan vágyik ránk, de egyelőre nem áll készen, hogy ezt nyíltan is megvallja, még kevésbé arra, hogy ennek megfelelően cselekedjen. Ilyenkor félre kell tenni a lovagiasságot, a szépelgést és a kacérságot, és meg kell tenni a döntő lépést. Ne adjunk időt a másiknak, hogy a lehetséges következmények miatt aggódjon! Ha ekkor habozunk vagy téblábolunk, azzal csak feszélyezettnek mutatjuk magunkat ahelyett, hogy a másik azt látná, éppen az ő bájai sarkallnak cselekvésre. Ne fogjuk vissza magunkat, és ne álljunk meg félúton; ez a csábítás, nem az udvariaskodás pillanata! Valakinek muszáj megtenni a végső lépést – és ez a valaki mi leszünk.

24. Óvakodjunk a következményektől! · 603

A sikeres csábítást mindig különféle kockázatok kísérik. Miután az érzelmek a tetőfokára hágtak, sokszor átcsapnak az ellentétükbe, és a korábbi vágyak helyét ilyenkor kimerültség, bizalmatlanság és csalódás veszi át. Ha el kell válnunk a másiktól, cselekedjünk gyorsan és határozottan! Ha pedig kitartunk egy kapcsolatban, akkor tisztában kell lennünk azzal, hogy az energiák folyamatosan csökkennek, és az ismerősség idővel elkerülhetetlenül megrontja a képzeletet. Ilyenkor egy második csábításra van szükség. Ne hagyjuk, hogy a másik garantáltnak vegye a jelenlétünket! Vonuljunk vissza, okozzunk fájdalmat, teremtsünk konfliktusokat, és továbbra is olyan lefegyverző hatást gyakorolhatunk választottunkra, mint a megismerkedésünk idején.

Függelék I. · 623

Csábító környezet – csábító idő

Függelék II. · 633

A puha csábítás: miként lehet eladni bármit a tömegeknek

Válogatott bibliográfia · 649

Előszó

Évezredekkel ezelőtt az emberek elsősorban a fizikai erőszakon keresztül jutottak hatalomhoz, és az így megszerzett hatalmat a későbbiek során is nyers erővel tudták megtartani. Nem sok szükség volt kifinomult eljárásokra – a királynak vagy az uralkodónak könyörtelennek kellett lennie. Csupán néhány kiválasztott rendelkezett valódi hatalommal, ugyanakkor senki sem szenvedett annyira ezektől a társadalmi rendszerektől, mint a nők. Nekik esélyük sem nyílt arra, hogy megmérettessék magukat, nem voltak fegyvereik, amelyekkel rákényszeríthették volna a férfiakra az akaratukat – sem politikailag, sem szociálisan, de még az otthon négy fala között sem.

Természetesen a férfiaknak mindig is volt egy súlyos gyengeségük, mégpedig a csillapíthatatlan szexuális étvágyuk. A nők mindig is tudták, hogyan játsszanak kényükre-kedvükre ezzel a vággyal, de amint beadták a derekukat, és sor került a szexuális aktusra, a férfi ismét visszaszerezte az ellenőrzést a dolgok felett; amennyiben pedig esetleg megtagadták a szexuális juttatásokat az uruktól, úgy annak minden lehetősége és jogalapja megvolt arra, hogy vagy másnál vigasztalódjon, vagy pedig erővel érje el, amit akart. Mit ért tehát egy olyasféle hatalom, amely ennyire ideiglenes és törékeny? Úgy tűnhetett, a nőknek nincs más választásuk, mint hogy beletörődjenek helyzetükbe, és elfogadják a fennálló viszonyokat. Akadtak azonban néhányan, akik oly mértékben áhítoztak a hatalomra, és az évek alatt olyan ravaszságra és találékonyságra tettek szert, hogy megtalálták a módját, miként fordítsák a visszájára ezeket a dinamikákat, és így a hatalom egy jóval tartósabb és hatékonyabb formáját teremtették meg.

Ezek a nők – az ószövetségi Betsabé, az Iliász trójai Helénája, az ókori Kína legendás szépsége, Hszi Si, továbbá mind közül a legnagyszerűbb, Kleopátra – feltalálták a csábítás művészetét. Ők először is a küllemükkel irányították magukra a kiszemelt férfi figyelmét, úgy alakítva sminkjüket és olyan ékszerekkel díszítve magukat, hogy egyenesen egy megtestesült istennő benyomását keltsék. Miután bőrük felszínének egészen csekély hányadát hagyták szabadon, így a lényeget a férfi képzeletére bízták, és így nem csupán a szexszel kapcsolatos vágyaikat ébresztették fel, hanem valami annál is jelentősebbet: annak esélyét, hogy egy káprázatbeli teremtmény birtokosaivá válhassanak. Amint pedig elnyerték áldozatuk figyelmét, elcsalták kiszemeltjüket a háború és a politika maszkulin világából, és gondoskodtak róla, hogy minél több időt töltsenek a nőiség díszletei, a luxus, a látványosságok és a gyönyörök között. Olykor szó szerint is tévútra vitték áldozataikat, miként Kleopátra hívta utazásra Julius Caesart a Níluson. A férfiakat teljességgel lenyűgözték a kifinomult és érzéki örömök, és mire észbe kaphattak volna, már reménytelenül beleszerettek csábítóikba. Csakhogy rögtön ezután ezek a nők egytől egyig hűvössé váltak és közömbösnek mutatkoztak irántuk, amivel alaposan összezavarták áldozataikat. A férfiak éppen még többet kívántak volna, amikor kénytelenek voltak azzal szembesülni, hogy rajongásuk tárgya hátat fordított nekik. Ilyenkor aztán üldözőbe vették a vágyott nőt, és bármire hajlandók voltak, hogy ismét elnyerjék azokat a kegyeket, amelyekben egyszer már részesültek, és még egyszer átéljék a gyönyört, amelyből ízelítőt kaptak, nem törődve azzal, hogy eközben egyre sebezhetőbbé és érzelmesebbé váltak. Olyan férfiak váltak a nők rabszolgáivá, akik pedig páratlan testi erővel és még annál is jelentősebb társadalmi pozícióval rendelkeztek: a bibliai Dávid király, a trójai Parisz, Julius Caesar, Marcus Antonius vagy éppen a kínai Fu-csaj király.

Az erőszakkal és a brutalitással szemben ezek a nők a csábítást igazi, kifinomult magas művészetként gyakorolták, a hatalom és a meggyőzés végső formájává tették. Megtanulták, hogy először mindig a másik tudatát vegyék célba, hogy felizgassák annak képzeletét, elérjék, hogy mindig többet akarjon, egyúttal megteremtsék a remény és a kétségbeesés mintázatát – ezek alkotják a csábítás lényegét. Nem fizikai, hanem lélektani hatalomra tettek szert, nem erővel érték el, amit akartak, hanem közvetett taktikákkal és ármánykodással. Az első nagy csábítók az ellenséges hadsereg elpusztítását megtervező hadvezérekhez voltak hasonlatosak – nem véletlen, hogy a témával kapcsolatos legkorábbi feljegyzések a háborúhoz hasonlítják a csábítást, és a hadviselés egyfajta női változataként jellemzik. Kleopátra számára a csábítás egyenesen hatalma megszilárdításának és birodalmi becsvágyának eszközévé vált. A csábítás folyamatában a nő többé már nem passzív szexuális tárgyként jelenik meg, hanem saját akaratra tesz szert, és a hatalom gyakorlójává válik.

Néhány kivételt leszámítva – ide tartozik a római költő Ovidius vagy éppen a középkori trubadúrok – a férfiak hosszú időn keresztül nem igazán alacsonyodtak le az olyan frivol mesterségekig, mint amilyen
a csábítás. Aztán a 17. században komoly fordulat következett be, ekkor ugyanis a férfiakat is intenzíven érdekelni kezdték a csábítás praktikái, amelyekben a nők meghódításának eszközét látták. A történelem első nagy férfi csábítói – többek közt Lauzun grófja és mindazok a spanyol férfiúk, akik inspirációt szolgáltattak Don Juan alakjához – fokozatosan magukévá tették azokat a módszereket, amelyekkel addig hagyományosan a nők éltek. Megtanulták, miként kápráztassák el kiszemeltjeiket a külsejükkel (ez sokszor egyfajta androgünitást jelentett), miként piszkálják fel a másik képzeletét, és hogyan legyenek kacérak. Emellett egy további, maszkulin mozzanattal is gazdagították a csábítás művészetét – miután felismerték, hogy a nők felettébb érzékenyen reagálnak a jól megválogatott szavakra, feltalálták a csábítás nyelvét. A csábítás ezen két formája – a külsőségek feminin és a nyelv maszkulin használata – sokszor a nemek közti szimbolikus határvonalak átlépését vonta maga után: Casanova lenyűgözte a hölgyeket az öltözékével, Ninon de l’Enclos pedig ámulatba ejtette férfi hódolóit a szellemességével és a verbális képességeivel.

Azzal párhuzamosan, hogy a férfiak feltalálták a csábítás specifikusan rájuk jellemző változatát, mások is magukévá tették annak módszereit, hogy hatékonyabban érvényesüljenek a társadalomban. Ahogyan Európa feudális rendszerei és kormányzatai szép lassan a múlt ködébe vesztek, az udvaroncoknak meg kellett találniuk a módját, hogy nyers erő használata nélkül jussanak előrébb az udvarban, és érhessék el céljaikat. Megtanulták, hogy különféle lélektani játszmák, gyöngéd szavak és némi kacérság segítségével miként csábítsák el feljebbvalóikat és riválisaikat. Miközben a kultúra demokratikusabbá vált, a színészek, a dandyk és a művészek egyre gyakrabban éltek a csábítás taktikáival, hogy így nyűgözzék le hallgatóságukat és saját társadalmi közegüket. Aztán a 19. században egy további jelentős változásra is sor került: az olyan politikusok, mint Napóleon, immár tudatosan egyfajta – a világpolitika színpadán ténykedő – csábítóként tekintettek magukra. Ezek a férfiúk kialakították a csábító retorikát, ugyanakkor olyan stratégiákat is alkalmaztak, amelyek egykor a nők sajátjának vagy legalábbis nőiesnek számítottak: hatalmas látványosságokat teremtettek, színházi kulisszákat építettek maguk köré, és ellenállhatatlan, lüktető jelenlétre tettek szert. Megtanulták, hogy ebben rejlik a karizma lényege – és ez manapság sincs másképp.
A tömegek elcsábításával a vezetők példátlan hatalomhoz juthatnak, és mindehhez még csak erőszakhoz sem kell nyúlniuk.

Mostanra elértük a csábítás evolúciójának tetőpontját. A mai világban minden korábbinál erőteljesebb megvetés és elutasítás kíséri az erő és a brutalitás használatát. A társadalmi élet minden területére igaz, hogy az érvényesüléshez képesnek kell lennünk anélkül meggyőzni másokat az igazunkról, hogy közben nem sértjük meg őket és nem vagyunk tolakodóak. A csábítás formái mindenütt megfigyelhetők, és a korábbi férfias és nőies praktikák együttesen, olykor egymással összefonódva jelentkeznek. A reklámok ráutalásos módon működnek, és a legkülönfélébb árucikkeket igyekeznek burkolt célzásokkal ránk sózni. Ha meg akarjuk változtatni az emberek véleményét – ugyanis a vélemények befolyásolása képezi minden csábítás alapját –, akkor nekünk is kifinomult, olykor láthatatlan, a tudattalanra ható módszerekkel kell élnünk. Ma már egyetlen politikai kampány sem mondhat le a csábítás eszközeiről. A politikai szereplők John F. Kennedy óta megtanulták annak nélkülözhetetlenségét, hogy karizmatikusak és érdekfeszítőek legyenek, és ezen keresztül tartsák fenn közönségük érdeklődését, amivel részben már el is végezték a feladatukat. A filmek világa és a média csábító sztárok és képek egész galaxisát varázsolta körénk. Valósággal telítődtünk a csábítással. De még akkor is, ha a léptéket és a perspektívát tekintve sok minden meg is változott, attól még a csábítás lényege most is ugyanaz, mint évszázadokkal ezelőtt: sosem szabad tolakodónak vagy túlságosan közvetlennek lennünk; az élvezetet csalétekként kell használnunk, a másik fél érzelmeire kell játszanunk, egyszerre kell felkavarnunk bennük a vágyat és ugyanakkor össze is kell zavarnunk őket, míg végül elérjük, hogy lélektani értelemben megadják magukat. A csábítás területén ma is ugyanazok a törvények vannak érvényben, mint Kleopátra idején.

Az emberek folyamatosan igyekeznek hatással lenni ránk, arról győzködnek, hogy mit kellene tennünk, mi pedig folyamatosan igyekszünk kizárni ezeket a hangokat, és ellenállni a különféle csábítási kísérleteknek. Ugyanakkor sokunk életében bekövetkezik az a pillanat, amikor másképpen teszünk – előfordul, hogy szerelmesek leszünk. Ilyenkor mintha elvarázsoltak volna bennünket. A tudatunkat általában a saját problémáink uralják, most viszont gondunkról-bajunkról megfeledkezve minden ébren töltött percünket a hőn szeretett másikkal kapcsolatos gondolatok töltik ki. Érzelmessé válunk, elveszítjük a racionális gondolkodásra való képességünket, és olyasféle ostobaságokra ragadtatjuk magunkat, ami máskor meg sem fordulna a fejünkben. Ha mindez elég hosszú ideig tart, előfordulhat, hogy megadjuk magunkat – térdet hajtunk a szeretett másik akarata előtt, és a rá irányuló vágyunk megszállottjaivá válunk.

A csábítók jól értik, hogy milyen irdatlan hatalom rejlik a megadás ezen pillanataiban. Pontosan tudják, hogy mi történik azokkal, akik szerelembe esnek, és alaposan tanulmányozták e folyamat lélektani sajátosságait, kezdve azzal, hogy mivel lehet a leginkább felpiszkálni a másik képzeletét, és hogyan teremthető meg az a bizonyos „varázslat”. Ezek az első csábítók megértették, sokkal hatékonyabb megteremteni a sóvárgást, mint rögtön gyönyörrel ajándékozni meg a másikat.
A szerelmes fél érzelmes, befolyásolható, megvezethető. (A csábítás latin kifejezése – „seducere” – eredetileg „félrevezetést” jelent.) Az élvezetek közt dorbézoló személyt jóval nehezebb irányítani, ráadásul amint kielégíti pillanatnyi vágyait, könnyen előfordulhat, hogy egyszerűen hátat fordít nekünk. Ezzel szemben a csábítók nem sietik el a dolgot, és olyan káprázatot hoznak létre, olyan erős köteléket teremtenek, hogy amikor valóban sor kerül a szexuális aktusra, azzal csak még inkább rabszolgájukká teszik a másikat. A szerelem és a varázslat megteremtése minden csábítás számára mintával szolgál, legyen szó szexuális, társadalmi vagy politikai csábításról. Senki sem adja meg magát könnyebben a szerelmesnél.

Értelmetlen volna ezzel a hatalommal szemben érvelni, és azt képzelni, hogy minket úgysem érdekel az ilyesmi, esetleg azt bizonygatni, hogy a manipulációnak ez a formája alantas és visszás út volna. Minél inkább igyekszünk ugyanis ellenállni a csábítás erejének mint a hatalom egyik formájának, annál kíváncsibbá válunk rá, és annál nehezebben szabadulunk tőle. Ennek egyszerű az oka: többségünk ugyanis már megtapasztalta, milyen hatalommal jár, ha valaki belénk szerelmes. Ilyenkor a cselekedeteink, a gesztusaink és a szavaink mind lebilincselik a másikat; talán mi magunk sem értjük, hogy pontosan mit tettünk, az eredmények azonban napnál is világosabbak, és az így megtapasztalt hatalomtól könnyű megrészegülni. Magabiztossá válunk, ami ráadásul még csábítóbbá fog tenni bennünket. Előfordulhat, hogy mindezt meghatározott társadalmi keretek között, esetleg munkahelyi környezetben tapasztaljuk meg – egy szép napon emelkedett állapotba kerülünk, és az emberek önkéntelenül is érdeklődőbbé válnak, és nagyobb hatással tudunk lenni rájuk. A hatalom ezen pillanatai illékonyak ugyan, de intenzíven megmaradnak az emlékeink között, így aztán amikor csak lehet, szeretnénk visszatérni hozzájuk. Senki sem szeretné kényelmetlenül érezni magát, senki sem akar túlságosan félénk lenni mások társaságában. A csábítás szirénhangjai éppen azért ellenállhatatlanok, mert maga a hatalom ellenállhatatlan, és a modern világban semmi sem juttathat nagyobb hatalomhoz, mint az, ha a csábító erejével rendelkezünk mások felett. A csábítás vágyának elfojtása vagy tagadása csupán hisztérikus reakció, amely éppenséggel a folyamattal kapcsolatos mély izgatottságunkat leplezi le. Ilyenkor csak még hevesebb vágyakat táplálunk, és ezek a vágyak előbb vagy utóbb, de felszínre fognak törni.

Nincs szükség személyiségünk vagy a külsőnk teljes átformálására ahhoz, hogy efféle hatalomra tegyünk szert. A csábítás elsősorban a lélektan, nem pedig a szépség terepén zajlik, így aztán mindenkinek lehetősége nyílik rá, hogy e nagyszabású játszma mesterévé váljon. Ehhez mindössze arra van szükség, hogy másképp tekintsünk a világra, és úgy lássuk annak viszonyait, ahogyan a csábító látja.

Az igazi csábítóra nem jellemző, hogy bizonyos helyzetekben csábítóként lép fel, míg másokban lemond erről – számára kivétel nélkül minden társadalmi és személyes szituáció a csábítás lehetőségeként jelenik meg. Márpedig egyetlen ilyen alkalmat is kár volna veszni hagyni. Ennek rögtön több oka is van. A csábítók azért gyakorolhatnak olyan nagy hatást a férfiakra és a nőkre a legkülönbözőbb társadalmi közegekben és szituációkban, mert megtanulták, hogy miként lehet úgy lehalkítani a csábításban rejlő szexuális mozzanatot, hogy közben fenn is tudják azt tartani. Hiába gondoljuk, hogy átlátunk rajtuk, attól még számunkra is olyan kellemes a közelükben tartózkodni, hogy ekkor már nem számítanak a racionális megfontolások. Ha megpróbáljuk felosztani az életünket olyan pillanatokra, amikor csábítóként lépünk fel, és olyanokra, amikor tartózkodunk ettől, azzal csak saját magunkat zavarjuk össze, és felesleges korlátokat teremtünk a magunk számára. Az erotikus vágy és a szerelem majdnem minden emberi találkozás felszíne alatt ott bujkál; jobb tehát szabad teret engedni képességeinknek, mint kizárólag a hálószobában élni velük. (Ha már itt tartunk, a csábító az egész világra a saját hálószobájaként tekint.) Ebből a hozzáállásból már önmagában komoly csáberő fakad, ráadásul minden egyes csábítással újabb tapasztalatokra teszünk szert, és mindegyik élménnyel kifinomultabbá válnak a módszereink. Az egyik társadalmi vagy szexuális csábítás könnyebbé teszi a következőt. Magabiztosságunk fokozódik, és ettől a vonzerőnk is növekszik. Az emberek egyre nagyobb számban fognak érdeklődni irántunk, ahogy szert teszünk a csábító aurájára.

A csábítók a harcosok attitűdjével tekintenek a világra. Számukra minden személy erődítmény, amelyet meg kell ostromolni. A csábítás a védvonalak áttörésének folyamata: először a célpont tudatát, vagyis az első védelmi vonalát kell áttörnünk. Miután a csábító ebben sikerrel járt, vagyis behatolt a másik tudatába, elérheti, hogy a célpontja fantáziáljon róla, és így máris jóval közelebb kerül hozzá, hogy végül fizikailag is megadja magát előtte. A csábítók nem rögtönöznek, és semmit sem bíznak a véletlenre. Rendes tábornokhoz hasonlóan először alapos tervet készítenek, és átgondolt stratégia alapján járnak el, amelynek során mindig tekintettel vannak kiszemeltjük gyengeségeire.

Leginkább az a téves előítélet akadályozhat bennünket abban, hogy magunk is eredményes csábítóvá váljunk, miszerint a szerelem és a romantika valamiféle szent és mágikus jelenség, amelynek során, ha eléggé akarjuk, mintegy maguktól a helyükre kerülnek a dolgok. Mindez nagyon bájosnak tűnhet, és talán bizakodásra adhat okot, de valójában csak ürügyként szolgál a lustaságunkra. A másik személyt valójában azzal tudjuk elcsábítani, ha ezért tenni is hajlandók vagyunk, ha kimutatjuk, hogy milyen fontos a számunkra, és milyen nagyra tartjuk. Semmi jó nem származik abból, ha mindezt a véletlenre bízzuk, az ilyesmivel ugyanis csak azt tesszük nyilvánvalóvá, hogy nem vesszük kellőképpen komolyan a szerelem és a románc kérdését. Casanovát is az tette olyan ördögien csábítóvá, hogy mindegyik kiszemeltjét ugyanolyan elánnal igyekezett behálózni, és mindig a végsőkig elment azért, hogy megszerezze az illető kegyeit. A szerelem dolgai nem a mágia, hanem a lélektan területéhez tartoznak. Amint felmértük és megértettük kiszemeltünk lélektani sajátosságait, és kialakítottuk a helyzetnek megfelelő stratégiát, képessé válunk arra, hogy elrebegjük „varázsigénket”. A csábító nem szentségként vagy csodaként, sokkal inkább háborúként tekint a szerelemre, amelynél bármilyen eszköz használata megengedett.

A csábítók sosem önelégültek. Nem magukra, hanem mindig a másikra koncentrálnak. Amikor találkoznak valakivel, az első lépésük, hogy megpróbálnak közelebb férkőzni a másikhoz, igyekeznek jobban megérteni, és aztán megpróbálják az ő szemén keresztül látni a világot. Ennek szintúgy számos oka van. Először is az önelégültség majdnem minden esetben csak a bizonytalanság jele, és ennyiben eleve nem lehet a vonzerő forrása. Mindenkinek megvannak a maga bizonytalanságai, de a csábítók képesek azokat félretenni, és az önmarcangolással töltött pillanataikra abban lelik meg a gyógyírt, hogy visszatalálnak a világhoz és feloldódnak benne. Ez feltűnően lendületessé teszi őket, és már önmagában gondoskodik arról, hogy szívesen töltsünk időt a társaságukban. Másodszor azzal, hogy sikerül valakinek a bőrébe bújnia, és el tudja képzelni, hogy milyen a helyében lenni, a csábító értékes információkra tesz szert, és kiderítheti, hogy mivel tud a leginkább hatással lenni kiszemeltjére, és hogyan érheti el, hogy az elveszítse elővigyázatosságát, és egyenesen belesétáljon a neki állított csapdába. Ezeknek az információknak a birtokában fókuszált és személyre szóló figyelemmel fordulnak a másik felé – ritka kincs ez egy olyan világban, ahol az emberek többsége legfeljebb saját előítéletei fénytörésében képes látni a többieket. Ha képesek vagyunk a másik bőrébe bújni, máris megtettük a legfontosabb lépést ahhoz, hogy végül áttörhessünk a védelmi vonalain.

A csábítók az öröm forrásaként tekintenek magukra, akár a méhek, amelyek egyik virágról a másikra szállítják azok pollenjét. Gyerekként időnk nagy részét az önfeledt játéknak és az örömöknek szenteltük. A felnőttek sokszor elvágva érzik magukat ettől a régi paradicsomtól, és túlságosan nyomasztják őket a hétköznapok gondjai. A csábítók tudják, hogy az emberek sóvárognak az örömökre – a barátaikon és a szeretőkön keresztül úgysem részesülnek elegendő élvezetben, ahogyan maguknak sem képesek azt biztosítani, emiatt aztán aligha lesznek képesek ellenállni egy olyan személynek, aki pontosan a hiányzó kaland és románc ígéretével érkezik az életükbe. Az élvezetet mindig annak érzése is kíséri, hogy túljutunk korábbi határainkon, hogy valami saját magunknál jelentősebbet tapasztalunk meg, származzon az egy másik személyből vagy egy élményből. Az emberek többsége bármit megadna ezért, és a megfelelő pillanatban könnyűszerrel feladja megszokott csökönyösségét. Sokszor előfordul, hogy mások ellenállása valójában nem üzen mást, mint annak vágyát, hogy végre elcsábítsák őket. A csábítók tisztában vannak azzal, hogy elegendő felvillantani a másik előtt az élvezet lehetőségét, és az máris kinyílik előttük; egyetlen érintés is elég lehet ahhoz, hogy a másik elgyöngüljön. A csábítók emellett arra is trenírozzák magukat, hogy ők maguk érzékenyebben reagáljanak az élvezetre, ugyanis minél inkább képesek annak megtapasztalására, annál inkább meg tudják fertőzni ezekkel az élvezetekkel a célpontjaikat is.

A csábító számára az élet színház, amelyben mindenki szerepet játszik. Az emberek többségét túlságosan korlátozzák az életben rájuk osztott szerepek, és emiatt örök boldogtalanságra ítéltetnek. A csábítók viszont bárkivé válhatnak, és bármilyen szerepet felvehetnek. (Ennek archetípusa a görög istenvilág központi alakja, Zeusz, aki csillapíthatatlan étvággyal csábította el az ifjú hölgyeket, és elsődleges fegyvere éppen abban rejlett, hogy bármilyen emberi vagy állati alakot képes volt felvenni, amit kiszemeltje kellőképpen vonzónak talált.) A csábítók élvezetüket lelik a szereplésben, és nem korlátozza őket saját személyazonosságuk, nem akarnak „önmaguk” lenni, és a „természetesség” követelménye sem jelent számukra béklyót. Ez a szabadság, a test és a lélek ezen rugalmassága és képlékenysége az, ami oly vonzóvá teszi őket mások szemében. Az emberek életéből nem a több valóság, hanem a több képzelet, több fantázia, több játék hiányzik. A ruhák, amelyeket a csábító visel, a helyszínek, ahová elvezet bennünket, a szavaik és a tetteik – mindennek csupán egy kissé kell emelkedettebbnek lennie a megszokotthoz képest. Nincs szükség túlzott színpadiasságra, éppen csak egy csipetnyi, derűs valótlanságot kell ígérnünk, amivel olyan hangulatot teremtünk, mintha mi magunk és a kiszemeltünk egy regény vagy egy film szereplői volnánk. A csábítás egyfajta megelevenedett színház, az illúzió és a valóság találkozása.

Végezetül meg kell jegyeznünk, hogy a csábítók tökéletesen amorális perspektívából tekintenek a világra. Minden játék, és az élet helyszínei maguk is játszóterek. Tisztában vannak vele, hogy az erkölcscsőszök, azok a nyomorúságos, elfojtásokkal teli fajankók, akik örökké a csábítók gaztettei miatt siránkoznak, titokban maguk is irigykednek a csábító hatalmára, így aztán vajmi kevéssé aggódnak mások véleménye miatt. Nem alacsonyodnak odáig, hogy erkölcsi értékítéletekkel fárasszák magukat, miután semmi sincs, ami kevésbé volna csábító az ilyesminél. Számukra minden alakítható, képlékeny, akár maga az élet. A csábítás a megtévesztés egyik formája, de tudni kell, hogy az emberek maguk is szeretnek megtévesztve lenni, és vágynak arra, hogy elcsábítsák őket – ha nem így volna, a csábítók sem szedhetnének annyi lelkes, önként felajánlkozó áldozatot. Feledkezzünk meg tehát a morálról, tegyük magunkévá a csábító játékos filozófiáját, és mindent, ami ezután következik, könnyűnek és természetesnek fogunk találni.

A csábítás művészete bevezetést kíván nyújtani a meggyőzés és a sárm eszköztárába, hogy ezek segítségével fokozatosan ellenállhatatlanná váljunk a környezetünkben lévők számára, és anélkül adják meg magukat nekünk, hogy közben tudnák, egyáltalán mi történt velük. A csábítás a háború művészete egy olyan korban, amely a nyers erőszaknál sokkalta többre értékeli a kifinomultságot.

Minden csábításban van két olyan mozzanat, amelyeket szükséges alaposabban is megvizsgálnunk és mélyebben megértenünk: először is mi magunk, és mindaz, ami miatt csábítóak vagyunk vagy azzá válhatunk; másodszor a célpontunk, és mindazok a módszerek, amelyekkel megpróbálhatjuk letörni védelmét, és elérni, hogy megadja magát. A csábítás során mindkét félre egyaránt tekintettel kell lennünk. Ha anélkül tervezzük meg stratégiánkat, hogy fontolóra vennénk saját jellemünket és vonzerőnket, akkor túlzottan gépiesen fogunk eljárni; az emberek hamar átlátnak rajtunk, és sikamlósnak, manipulatívnak fognak tartani. Ha pedig, fordítva, egyedül saját csáberőnkre koncentrálunk, és megfeledkezünk a másik sajátosságairól és igényeiről, akkor óhatatlanul súlyos hibákat fogunk elkövetni, és jelentősen korlátozzuk lehetőségeinket.

Ennek megfelelően A csábítás művészete is két részre tagolódik. Az első rész, A csábító karakter, a csábító kilenc típusát tárgyalja; ezeket egészíti ki tizedikként a rossz csábító alakja. Ezeknek a típusoknak a tanulmányozása tudatossá tehet azt illetően, hogy mitől válunk csábítóvá, és ezzel megalapozhatjuk jövőbeli csábításainkat is. A könyv második része, A csábítás folyamata, huszonnégy manővert és stratégiát tárgyal, amelyek segítségével megteremthetjük a varázslatot, megtörhetjük kiszemeltjeink ellenállását, lendületet vihetünk csábításunkba, végezetül pedig elérhetjük, hogy áldozatunk beadja a derekát. A két rész között mintegy hídként szerepel egy fejezet a csábítás áldozatának tizennyolc típusáról – ezek mindegyikének hiányzik valami az életéből, és mindegyik egy olyan ürességet rejteget a lelke mélyén, amelyet mi vagyunk hivatottak betölteni. Ha tisztázzuk, hogy melyik típussal van dolgunk, könnyebben tudjuk érvényesíteni a sikerhez szükséges taktikákat. Mindenképpen tanácsos a könyv egészére tekintettel lenni, különben aligha válhatunk teljes értékű csábítóvá.

A csábítás művészetében kifejtett gondolatok és stratégiák a történelem legsikeresebb csábítóinak írásain és a velük kapcsolatos történelmi dokumentumokon alapulnak. Ezen források közé tartoznak a csábítók saját memoárjai (Casanova, Errol Flynn, Natalie Barney, Marilyn Monroe); életrajzok (Kleopátra, Josephine Bonaparte, John F. Kennedy, Duke Ellington); a témával kapcsolatos kézikönyvek (elsősorban Ovidius: A szerelem művészete), továbbá a csábítás témájában született legjelentősebb fikciós művek (Choderlos de Laclos: Veszedelmes viszonyok, Søren Kierkegaard: A csábító naplója, Muraszaki Sikibu: Gendzsi szerelmei). Az említett művek hősei és hősnői általában valódi csábítók irodalmi adaptációinak tekinthetők. Az általuk bevetett stratégiák rámutatnak a fikció és a csábítás érzékeny kapcsolatára: mindkettő során arról van szó, hogy egy illúzió megteremtésével vezetjük a kívánt irányba közönségünket. Amennyiben a gyakorlatban is alkalmazni tudjuk a könyv leckéit, úgy a csábítás legnagyobb mestereinek léphetünk a nyomdokaiba.

Ugyanaz a szellemiség fog igazi csábítóvá tenni, amellyel ezt a könyvet is javallott olvasni. A francia Denis Diderot így fogalmazott: „Éppúgy megadom magamnak annak szabadságát, hogy kövessem az első bölcs vagy balga elgondolást, amely éppen felötlik a fejemben, ahogyan a léha ifjak is követik a De Foy úton a kéjhölgyet, hogy kisvártatva már egy következőnek eredjenek a nyomába, egyszerre ostromolva mindannyiukat, miközben egyik mellett sem köteleződnek el. Az én kéjhölgyeim a gondolataim.” Diderot itt azon morfondírozik, hogy szívesen hagyja magát elcsábítani egy-egy ötlettől, és bármelyiket hajlandó követni, amíg egy izgalmasabbal nem találkozik – lényegében arról van szó, hogy a gondolatok egyfajta szexuális izgalmat okoznak a számára. Amikor a kedves olvasó is megmerítkezik ebben a könyvben, javasolt úgy tennie, miként Diderot tanácsolja: bátran hagyja, hogy magával ragadják a történetek és a gondolatok, ugyanakkor ügyeljen arra, hogy mindvégig megőrizze szelleme nyitottságát, és szabadon áradjanak a saját ötletei. Ha az olvasó így tesz, bizonyára magába szívhatja a csábítás tudományának édes mérgét, és a későbbiekben új, friss tekintettel nézhet a világra.

„A legtöbb erény csak még vadabb csábításra ösztönöz.”

NATALIE BARNEY

Első rész

A csábító karakter

Mindannyiunkban ott rejlik a lehetőség, hogy vonzóvá váljunk mások számára, hiszen mindannyian képesek vagyunk lenyűgözni a környezetünket. Ugyanakkor csak kevesen vannak tisztában a bennük szunnyadó lehetőségekkel, és hajlamosak vagyunk a vonzerőre valamiféle misztikus személyiségjegyként tekinteni, amellyel csak a kiváltságos kevesek rendelkezhetnek, és a többiek számára elérhetetlen marad. Ahhoz azonban, hogy kibontakoztassuk a bennünk rejlő potenciált, nincs szükség többre, mint hogy felismerjük mindazt, ami egy ember jellemében természetes módon vonzalmat ébreszt másokban, és ezután magunkban is felerősítsük ezeket a tulajdonságokat.

A sikeres csábítások ritkán kezdődnek valamilyen nyilvánvaló manőverrel vagy stratégiai lépéssel, az ilyesmi ugyanis rögtön felébresztené a másik fél gyanakvását. A beteljesült csábítás kulcsa magában a személyiségben gyökerezik, abban, hogy képesek vagyunk olyan minőséget sugározni, amellyel magunkra irányítjuk mások figyelmét, és úgy tudjuk felkorbácsolni az érzelmeiket, hogy elveszítsék a kontrollt. Miután elkápráztattuk a másikat csábító karakterünkkel, áldozatunk sokkal kevésbé fogja észrevenni a későbbi manipulációinkat. Ettől kezdve gyerekjáték lesz megvezetni és behálózni őt.

Kilencféle csábítóról beszélhetünk. Mindegyik típusnak megvannak a saját személyiségjegyei, amelyek lényük legbelsejéből fakadnak, és hallatlan vonzerőt képesek gyakorolni másokra. A szirének túláradó szexuális energiákkal rendelkeznek, és pontosan tisztában vannak azzal, hogy miként használják őket. A dúvad fékezhetetlen vonzalommal viseltetik az ellenkező nem iránt, és szenvedélye könnyen ragadóssá válhat. A tökéletes szeretők olyan esztétikai érzékenységgel rendelkeznek, amelyet a románc területén is remekül érvényesíthetnek. A dandyk előszeretettel játszanak a külsejükkel, és feltűnő – sokszor androgün – benyomást keltve csábítják magukhoz kiszemeltjeiket. Az ösztönös csábítók mindig képesek a spontán cselekvésre, és minden körülmények között nyitottak maradnak. A kacérok önelégültek, és az izgató fesztelenség aurája lengi körül őket. A sármőrök állandóan mások kedvében akarnak járni, és azt is tudják, hogy ezt miként tehetik meg – ők a leginkább társasági lények. A karizmatikusok átlag feletti önbizalommal rendelkeznek. A sztárok éteriek, és a rejtélyesség levegőjét árasztják.

A következő szakasz fejezetei mind a kilenc típus eljárásmódjába bepillantást nyújtanak. Ezen fejezetek közül legalább az egyiknek meg kell pendítenie bennünk valamit – alighanem saját személyiségünk egy fontos vonására ismerünk rá. Amennyiben ez megtörténik, úgy az itt olvasható megfontolások alapján kell elvégeznünk saját vonzerőnk további fejlesztését. Tegyük fel, hogy kacér hajlamaink vannak! A kacér típussal foglalkozó fejezet megmutatja, miként meríthetünk erőt az önelégültségből, és hogyan váltogathatjuk a forróságot és a hűvös közömbösséget annak érdekében, hogy lépre csaljuk áldozatainkat. Megmutatja továbbá, hogy miként emelhetjük magasabb szintre mesterségünket, és válhat belőlünk igazi, nagyszabású kacér, akinek kegyeiért versengeni fognak a többiek. Egy csábító tulajdonság birtokában nincs értelme félénknek lenni. Kedvünkre való a dúvad gátlástalansága, és szívesen elnézzük a túlkapásait – aki azonban csak fél szívvel játssza a dúvadat, annak egyedül megvetés lehet az osztályrésze. Amint kifejlesztettük meghatározó személyiségjegyünket, és egy csipetnyi művészetet csempészünk abba, amit a természettől kaptunk, kifejleszthetünk egy második vagy akár harmadik személyiségjegyet is, hogy ezzel elmélyítsük karakterünket, és tovább fokozzuk annak rejtélyességét. Végezetül a tizedik fejezetben közelebbről is megvizsgáljuk a rossz csábító alakját. Ez hivatott figyelmeztetni arra, hogy milyen ellentétes potenciál rejtőzhet bennünk, ugyanis nemcsak vonzók, de taszítók is lehetünk. Ezeket a tendenciákat mindenáron ki kell irtanunk magunkból.

Tekintsünk a kilenc típusra kontúrokként vagy egyfajta keretrendszerként! Csak akkor nyílik lehetőségünk valódi csábító karakterre és ezen keresztül határtalan hatalomra szert tenni, ha belépünk az egyik ilyen keretbe, és megtanuljuk felvenni az alakját.

A szirén

Az

embert titokban sokszor nyomasztja a szerep, amelyet játszania adatott – például az, hogy mindig felelősséget kell vállalnia a tetteiért, minden körülmények között uralkodnia kell magán, és mindig racionálisan kell viselkednie. A szirén a végső férfifantázia megtestesítője, ugyanis ő az, aki a teljes felszabadulást ígéri az élet megszokott korlátai alól. Felfokozott és szexuálisan túlfűtött jelenlétében a férfi a hamisítatlan gyönyörök birodalmába nyerhet bebocsátást. Egy olyan világban, ahol a nők gyakran túlságosan félénkek ahhoz, hogy ilyesféle képet sugározzanak magukról, éppen ezen fantázia megtestesítésével vehetik át az irányítást a férfiak libidója
felett.

A csodálatos szirén

I. e. 48-ban az egyiptomi XIV. Ptolemaiosznak sikerült száműzetésbe kényszerítenie nővérét és feleségét, Kleopátra királynőt. Ptolemaiosz biztosította az ország határait, nehogy Kleopátra visszatérhessen, majd nekilátott, hogy megszilárdítsa saját uralmát. Még ugyanebben az esztendőben Julius Caesar Alexandriába érkezett – a jeles államférfi szerette volna elérni, hogy a helyi hatalmi harcok ellenére Egyiptom hűséges maradjon Rómához.

Egyik este Caesar a tábornokaival tartott megbeszélést az egyiptomi palotában. Éppen stratégiai kérdésekről vitatkoztak, amikor belépett egy őr, és közölte, hogy az ajtó előtt egy görög kereskedő várakozik, aki nagy és értékes ajándékot hozott a római hadvezérnek. Caesar nem vetette meg a szórakozást, úgyhogy engedélyt adott a kereskedőnek a belépésre. A terembe toppanó férfi egy jókora, összegöngyölt szőnyeget tartott a vállán. Fél kézzel kioldotta a göngyöleget összefogó kötelék csomóját, majd csuklójának egy mozdulatával feltárta, hogy mi rejtőzik a szőnyeg belsejében – az ajándék nem más volt, mint az ifjú Kleopátra, aki most lenge ruháiban kihúzta magát Caesar és a vendégei előtt, ahhoz fogható hatást keltve, mint amikor Vénusz istennő bukkant elő a tenger habjai közül.

A gyönyörű, ifjú királynő – Kleopátra ekkor mindössze huszonegy esztendős volt – mindenkit lenyűgözött az álomba illő belépőjével. A tábornokok szóhoz sem jutottak a merészsége és a színpadiassága láttán – mégiscsak hallatlan dolog, hogy az éjszaka leple alatt becsempésszék a kikötőbe, és mindössze egyetlen férfi vigyázzon rá; Kleopátra nyilvánvalóan az életét kockáztatta az akcióval. Ám bármennyire is le voltak nyűgözve a tábornokok, a történtek senkire sem gyakoroltak nagyobb hatást Caesarnál. A történetíró Dio Cassius szerint „Kleopátra élete virágjában leledzett. Derűs hangja volt, amellyel mindig sikerült a bűvkörébe vonni bárkit, aki csak meghallotta. Oly páratlan vonzerővel rendelkezett, hogy még a legfagyosabb és legmegátalkodottabb nőgyűlölőt is pillanatok alatt az ujja köré tudta csavarni. Caesart abban a pillanatban megigézte, hogy megjelent előtte, és szólásra nyitotta a száját.” A száműzött királynő még azon az estén Caesar szeretője lett.

Caesarnak már számtalan szeretője volt korábban, és megerőltető hadjáratai során is előszeretettel kereste a buja hölgyek társaságát. Mindenesetre hamar hátat fordított nekik, amint visszatérhetett ahhoz, ami a leginkább foglalkoztatta, vagyis ismét megmerítkezhetett a politika, az intrikák, a hadviselés és a római élet színházának világában. Jól tudta, hogy ezek a nők a búcsú pillanataiban bármit megtettek volna, hogy maradásra bírják, így aztán joggal érezhette úgy, hogy nem érheti meglepetés – csakhogy semmi sem készíthette fel arra, amit új szeretője nyújtott a számára. Kleopátra egy éjszaka arról duruzsolt a fülébe, hogy miként juthatnának közös erővel Nagy Sándor dicsőségére, hogy attól kezdve istenekként uralkodjanak az ismert világ felett. A következő este aztán Ízisz istennőnek öltözve szórakoztatta az udvara fényűző díszletei között. Kleopátra mindenféle kétes élvezettel és kicsapongással is megismertette Caesart, és az egzotikus egyiptomi megtestesítőjeként lépett fel előtte. A férfi élete folyamatos játszmává változott a közelében, amely legalább annyi kihívást tartogatott számára, mint egy hadjárat, ugyanis abban a pillanatban, hogy biztonságban érezhette volna magát mellette, Kleopátra egyszer csak hűvössé vagy felindulttá vált, és ekkor már Caesarnak kellett iparkodnia azért, hogy visszanyerje hőn áhított kegyeit.

Teltek-múltak a hetek. Caesar szép fokozatosan eltakarította az útból Kleopátra riválisait, és újabb és újabb ürügyet talált rá, hogy meghosszabbítsa egyiptomi tartózkodását. Egy ponton Kleopátra fényűző történelmi expedícióra hívta a Níluson. A hajó a kor viszonyai között elképesztő luxussal rendelkezett; közel húsz méterre emelkedett a vízfelszín fölé, és a fedélzetén több terasz, sőt még egy oszlopos Dionüszosz-templom is helyet kapott. Caesar egyike lett annak a néhány rómainak, aki saját szemével is láthatta a piramisokat. És amíg ő Egyiptomban múlatta az idejét, addig odahaza a birodalomban egyre súlyosabbá vált a zűrzavar.

Amikor i. e. 44-ben merényletet követtek el Caesar ellen, három uralkodó – a triumvirátus – követte a trónon, köztük Marcus Antonius, egy vitéz harcos, aki maga sem vetette meg az érzéki örömöket és a látványosságokat, és előszeretettel tekintett magára egyfajta római Dionüszoszként. Néhány évvel később, amikor Marcus Antonius Szíriában járt, Kleopátra meghívta, hogy találkozzon vele az egyiptomi Tarzusz városában. Miután alaposan megváratta a férfit, ugyanolyan káprázatosan jelent meg előtte, mint egykor Caesar előtt: a mai Törökország területén lévő Küdnosz folyón érkezett egy pompás, bíbor vitorlás, aranyozott bárkán. A matrózok éteri muzsika ütemére húzták az evezőiket; a fedélzet tele volt gyönyörű, nimfáknak és más mitológiai alakoknak öltözött fiatal lányokkal. Maga Kleopátra is ott ült köztük Aphroditének öltözve. Kupidók legyezgették a pálmaleveleikkel, és ájtatosan zengték a nevét.

Kleopátra többi áldozatához hasonlóan Antoniust is ellentmondásos érzések szállták meg. A nő által kínált egzotikus örömöknek nehéz lett volna ellenállni, ugyanakkor legalább ilyen erős volt a késztetés, hogy megszelídítse Kleopátrát, hiszen egy ilyen büszke és csodálatos nőszemély legyőzése a saját nagyságát és rátermettségét bizonyítaná. Úgyhogy Antonius ott maradt, és – akárcsak Caesar – szép lassan Kleopátra bűvkörébe került. Kleopátra minden egyes gyengeségét kihasználta – a játékszenvedélyét, az élvhajhász természetét, a kifinomult szertartások és a fényűző látványosságok iránti rajongását. Hogy visszahívja Rómába, Octavianus – a római triumvirátus másik tagja – feleséget ajánlott Antoniusnak, mégpedig saját húgát, Octaviát, Róma egyik leggyönyörűbb hölgyét. Abban bízott, hogy az erényességéről és jóságáról ismert Octavia bizonyára képes lesz távol tartani Antoniust attól a kiállhatatlan „egyiptomi cédától”. A terv egy darabig bevált ugyan, ám Antonius továbbra sem tudta kiverni a fejéből Kleopátrát, és három év elteltével végül is úgy döntött, hogy visszatér hozzá. És akkor már nem volt visszaút: gyakorlatilag Kleopátra rabszolgájává vált. Példátlan hatalomhoz juttatta kedvesét, míg ő maga felvette az egyiptomi szokásokat, és feladta egykori római mivoltát.

A történelem mindössze egyetlen ábrázolást őrzött meg Kleopátráról, egy pénzérmét, amelyen alig kivehető a kép, cserébe viszont számos hitelesnek tekinthető leírás maradt róla. Ezek alapján Kleopátrának hosszúkás, keskeny arca és kissé hegyes orra volt, a leginkább jellegzetes külső jegyének pedig a bámulatosan nagy szeme tekinthető. Csábereje mindenesetre nem a külsejében rejlett, sőt Alexandria számos asszonyát szebbnek tartották nála. Ami megkülönböztette hazája többi hölgyétől, az nem más, mint a páratlan csábereje. Kleopátra a külső megjelenését tekintve szinte már átlagosnak lett volna nevezhető, ráadásul a politikai befolyásától is megfosztották, ennek ellenére mind Caesar, mind pedig Antonius – mindketten ravasz és intelligens férfiak – semmit sem érzékeltek ebből. Egyedül egy olyan nőt láttak maguk előtt, aki a szemük láttára volt képes folyamatosan valaki mássá változni – mintha csak egy hamisítatlan, egyszemélyes látványosságot küldött volna eléjük a sors.
A ruhája és a sminkje napról napra változott, de bármit is viselt, ügyelt rá, hogy mindig emelkedett, éteri benyomást keltsen. A hangja, amelyről minden ókori történetíró megemlékezik, dallamosan csengett és felettébb igéző volt. Lehetséges, hogy a szavai is hétköznapiak voltak, de ez mit sem számított, ha azok a szavak egyszer oly édesen gördültek le az ajkáról, hogy a hallgatók később nem is az elhangzottakra emlékeztek, hanem egyedül arra, hogy milyen gyönyörűen beszélt.

Kleopátra szüntelen szórakozást kínált – szertartásokat, színpadias ütközeteket, expedíciókat, kosztümös orgiákat. Mindenbe belecsempészett egy csipetnyi drámát, ugyanakkor mindent rendkívüli energiával tudott véghez vinni. Mire az ember a párnára hajtotta mellette a fejét, a tudata már beleszédült a képek és az álmok özönébe. És amikor már azt hihette, hogy megszerezte ezt az illékony, szinte hihetetlen hölgyet, Kleopátra abban a pillanatban távolságtartóvá vagy éppen mérgessé vált, világossá téve, hogy ettől kezdve mindennek az új szabályai szerint kell alakulnia. A férfiak sosem birtokolhatták őt – egyedül arra kaptak esélyt, hogy imádják és hódoljanak neki. Ezzel a módszerrel a nő, akit száműztek otthonából, és akit lényegében már élete hajnalán halálra ítéltek, képes volt fordítani a sorsán, és közel húsz éven át uralkodott Egyiptom felett.

Kleopátrától megtanulhatjuk, hogy nem a szépség teszi a szirént, hanem sokkal inkább azok a színpadias gesztusok, amelyekkel a nők megszállhatják a férfiak képzeletét. A férfiak ugyanis idővel óhatatlanul ráunnak a nőkre, függetlenül attól, hogy azok egyébként mennyire szépségesek és kívánatosak; mindig újabb és újabb örömökre és kalandokra vágynak. A nők feladata tehát abban áll, hogy a visszájára fordítsák ezt a helyzetet, és megteremtsék annak illúzióját, hogy egy életre szóló változatosságot és kalandot tudnak kínálni a másiknak.
A férfiakat könnyű megtéveszteni a látszatokkal; a külsőségek a gyengéik. Elegendő tehát megtestesíteni a szirént (megteremteni a felfokozott szexuális csáberőt, és azt némi fejedelmi stílussal vagy színpadiassággal vegyíteni), és máris csapdába ejtettük kiszemeltünket. Ekkor a másik sosem fog ránk unni, és nem is tud megszabadulni tőlünk. Tartsuk fenn a tereléseket, és sose hagyjuk, hogy megismerje a valódi énünket! Ha így teszünk, áldozatunk addig fog követni bennünket, amíg bele nem fullad az őt fojtogató káprázatba.

A szexuális szirén

Norma Jean Mortensen, a későbbi Marilyn Monroe különböző Los Angeles-i árvaházakban töltötte a gyerekkorát. Napjai fárasztó házimunkával teltek, és nem ismerte a játék örömeit. Az iskolában is magának való lányként ismerték, aki csak ritkán mosolyog, cserébe viszont annál többet álmodozik. Egy napon, amikor tizenhárom éves volt, és reggel öltözködni készült, észrevette, hogy az árvaháztól kapott fehér blúza elszakadt, úgyhogy kölcsön kellett kérnie egy pulóvert az egyik, házban lakó fiatal lánytól. A pulóver több számmal kisebb volt annál, mint ami megfelelő lett volna. Csakhogy azon a napon a fiúk rögtön mind köré gyűltek, bárhová is ment (Norma Jean rendkívül gyorsan nőiesedett a korához képest.) A naplójában a következőket jegyezte fel a történtekről: „Úgy bámulták a pulóveremet, mint egy aranybányát.”

Ez a felismerés meglehetősen kézenfekvőnek tűnhet, ugyanakkor messzemenő következményekkel bírt. A lány, akiről a társai korábban tudomást sem vettek, vagy egyenesen csúfolták, egyszer csak a figyelem középpontjába került, és még talán némi befolyást is mondhatott magáénak, ugyanis visszahúzódó magatartása ellenére meglehetősen becsvágyó személyiség volt. Ettől kezdve egyre gyakrabban mosolygott, bátrabban viselt sminket, és a korábbiaktól eltérően öltözködött. Hamarosan nem kevésbé meglepő felfedezést tett: anélkül, hogy bármit is kellett volna mondania vagy tennie, a fiúk őrületesen beleszerettek. „Rajongóim mindannyian ugyanazt mondják, igaz, eltérő szavakkal – írta. – Az én hibám, hogy ölelni és csókolni akarnak. Néhányan váltig állították, amiatt lehetett, ahogyan rájuk néztem – erősködtek, hogy a tekintetem csordultig tele van szenvedéllyel. Mások szerint leginkább a hangommal édesgettem őket magamhoz. Megint mások azt mondták, a kisugárzásom küldte őket a padlóra.”

Pár évvel később Marilyn a filmiparban igyekezett érvényesülni.
A producerek mind ugyanazt mondták: kétségkívül csinos, de az arca nem elég szép ahhoz, hogy komoly filmekben is megállja a helyét. Statisztaként kapott szerepeket, de amikor csak megjelent a vásznon – még akkor is, ha csupán néhány másodpercig volt látható –, a filmszínházakban ülő férfiak szinte az eszüket vesztették, és egyként kurjantottak utána. Ez kétségkívül figyelemre méltó fejleménynek számított, de emiatt még senki sem gondolta, hogy Marilyn sztárrá válhatna. Aztán 1949-ben, mindössze huszonhárom évesen Monroe találkozott valakivel egy étkezőben, aki elmondta neki, hogy Groucho Marx új, Love Happy című filmjének producere éppen színésznőt keres a szőke bombázó szerepére, aki képes úgy elsétálni Groucho mellett, hogy azzal a saját szavai szerint „felébressze az öregecske libidóját és füstpamacsokat csalogasson elő a füléből”. Miután sikeresen eljutott a castingig, Marilyn rögtönözve előadta a kérdéses sétát. „Mintha Mae Westet, Theda Barát és Bo Peepet látnám egyszerre – közölte Groucho, miután a lány elballagott előtte. – Holnap reggel kezdünk.” Ezzel megszületett Marilyn híres-hírhedt vonulása, amelyet aligha lehetett volna természetesnek nevezni ugyan, cserébe viszont káprázatos hatékonysággal vegyítette az ártatlanságot és a szexualitást.

A következő néhány év során Marilyn kikísérletezte, hogy milyen gesztusokkal és módszerekkel gyakorolhatja a legerősebb hatást a férfiakra. A hangja mindig is igéző és kislányos volt, a filmvásznon azonban ez csak korlátozottan érvényesült, legalábbis addig, amíg valaki el nem magyarázta neki, hogy miként vegye mélyebbre; így született meg az a sajátos, szinte már ziháló, elfúló hanghordozás, amely szintúgy nagyban fokozta a vonzerejét; a nézők mintha csak egy kislány és egy boszorkány keverékét látták volna. Mielőtt megjelent a forgatáson vagy a bulikban, Marilyn olykor órákat töltött a tükör előtt. A többség azt hihette volna, hogy mindez csupán a hiúságára bizonyíték, és a rossz nyelvek szerint egyszerűen szerelmes volt önmagába. Az igazság azonban az, hogy a saját magáról sugározni kívánt kép megteremtése tartott ilyen hosszú ideig. Marilyn éveket töltött a smink művészetének tanulmányozásával és elsajátításával. A hang, a séta, az arc és a tekintet – mind konstruált és megjátszott volt. Hírneve tetőpontján többször játszadozott azzal, hogy smink és divatos ruhák nélkül tért be valamilyen New York-i bárba – és senki sem ismerte fel.

Marilynre idővel rátalált a siker, ám ez a fejlemény hamarosan egy újabb, meglehetősen fájdalmas felismeréssel járt: kiderült, hogy a filmstúdiók kizárólag a szőke bombázó szerepét hajlandók neki adni. Hiába vágyott többre, senki sem vette komolyan, bármennyire is igyekezett elrejteni az addig gondosan kimunkált, szirénekre jellemző tulajdonságait. Aztán egy napon a Cseresznyéskert forgatása során Michael Chekhov megkérdezte tőle: „A szex járt a fejedben a jelenet forgatása alatt?” Amikor Marilyn nemmel felelt, a férfi így folytatta: „Csak mert az egész jelenet alatt folyamatosan szexuális energiákat éreztem benned. Mintha egy olyan nő lennél, aki egyszerűen képtelen uralkodni a szenvedélyei felett… Most már értem, hogy mi okozza a problémákat a filmstúdiókkal, Marilyn. Te folyamatosan szexualitást sugárzol magadból, függetlenül attól, hogy éppen mit teszel vagy mi jár a fejedben. És ezt az egész világ érti. A vászonról is látszik.”

Marilyn Monroe élvezte, hogy pusztán a testi jelenléte ilyen hatást gyakorolhat a férfiak libidójára. Testiségét egyfajta eszközzé tette, valósággal lüktetett a szextől, és elragadó, szinte már mágikus benyomást keltett. Természetesen más nők is jól ismerték a trükköket, amelyekkel fokozhatták szexuális vonzerejüket, Marilyn azonban mindezt nagyrészt öntudatlanul érte el. Ez alighanem a hátterével magyarázható, gyerekkorában ugyanis fájdalmasan híján volt valami lényegesnek: az odafigyelésnek és a törődésnek. Rendkívül mély igény volt benne aziránt, hogy szeressék és vágyjanak rá, ami miatt folyamatosan sebezhetőnek tűnt, akár egy pártfogóért kiáltó, elveszett kislány. Mindezt a kamera előtt is meg tudta mutatni, és ehhez még csak erőlködnie sem kellett, elvégre nem színjáték volt, hanem valódi és őszinte igény fejeződött ki benne. Egyetlen véletlen gesztus vagy pillantás, amely eredetileg nem is hivatott felébreszteni mások sóvárgását, végül kétszeresen is intenzívnek érződött, mégpedig éppen azért, mert nem volt benne szándékosság – a férfiak pontosan az őszinte, nem megjátszott ártatlanságát találták olyan izgatónak.

A szexualitás szirénje sürgetőbb és közvetlenebb hatással bír, mint a látványosság szirénje. A szex és a vágy megtestesüléseként nem foglalkozik azzal, hogy a széplelkeknek is meg akarjon felelni, és nem törődik a színpadias felvezetéssel. Az idejét mintha sosem kellene munkának vagy hétköznapi tevés-vevésnek szentelnie; olyan benyomást kelt, mint aki egyedül az élvezeteknek él, és mindig elérhető. A szexualitás szirénjét elsősorban az különbözteti meg a kurtizántól és a kéjhölgytől, hogy velük szemben ő valóban ártatlan és sebezhető (illetve annak mutatja magát). Ez a keverék kiváltképp megadja a férfiaknak azt a kulcsfontosságú illúziót, hogy a nő védelmezőjének, egyfajta apafigurának érezhetik magukat, miközben a valóság az, hogy a kettejük közti dinamikát egyedül a szirén irányítja.

Egy nőnek nem kell Marilyn Monroe adottságaival születnie ahhoz, hogy a szexualitás szirénjévé válhasson. A legtöbb külsőség egyébként sem több, mint puszta konstrukció; a kulcs mindig a kislányos ártatlanság aurájában keresendő. Amíg lényük egy része csordultig telítődik szexualitással, addig a másik fele félénk és naiv, mintha maga is képtelen volna megérteni, hogy milyen hatást gyakorol másokra. A léptei, a hangja, a modora – mindez üdítőn kétértelmű. A szexualitás szirénje egyszerre tapasztalt, vággyal teli nő, és közben ártatlan szűzlány.

„Szírénekhez fogsz legelőször elérni: az összes
embert mind elbűvölik ők, ki elér közelükbe.
És aki esztelenül közeleg s meghallja a szírén-
zengzeteket, felesége s az apró gyermekek otthon
azt többé sosem üdvözlik, neki már nem örülnek,
mert csengőszavu dallal a két Szírén megigézi;
ülnek a réten ezek, s körülöttük az emberi csontok
nagy sokasága hever, rothad, zsugorodnak a bőrök.”

KIRKÉ SZAVAI ODÜSSZEUSZHOZ (ODÜSSZEIA, XII. KÖNYV, FORD. DEVECSERI GÁBOR)

A karakter kulcsa

A szirén minden csábító közül a legősibb. Prototípusát Aphrodité istennőben lelhetjük fel – neki a természetéhez tartozik a mitikus minőség –, ám tévedés volna azt gondolni, hogy valami régmúlt elképzelésről, puszta legendáról vagy történelemről volna szó; Aphrodité mind a mai napig a felfokozottan szexuális, rendkívül magabiztos, csábító nőről alkotott erőteljes férfifantázia megtestesülése; olyan figura, aki végtelen élvezeteket és mellette talán még némi veszélyt is ígér. A mai világban ez a fantázia csak annál erősebben hat a férfiak lelkére, ugyanis manapság minden biztonságos és kiszámítható, és így sehol sem tudjuk kiélni az agresszív késztetéseinket – ez a kor jóval kevesebb lehetőséget kínál a kalandra és a kockázatra annál, mint amit a férfiak a régi időkben remélhettek. A múltban ugyanis a férfiaknak megvolt a lehetősége arra, hogy másutt éljék meg ezeket
a hajlamaikat – háborúban, tengeren vagy éppen a politikai csatározások arénájában. A szexualitás terepén pedig ott voltak a kurtizánok és a szeretők, akik gyakorlatilag társadalmi intézménynek számítottak, és biztosították az áhított változatosságot. Efféle megoldások nélkül azonban a férfiak ösztönei óhatatlanul befelé fordulnak, idővel emészteni kezdik őket és egyre fenyegetőbbé válnak, ami miatt pedig el fogják fojtani azokat. Előfordulhat, hogy egy hatalmi pozícióban lévő férfi puszta szórakozásból teljesen észszerűtlen lépésre ragadtatja magát, például a legrosszabb helyzetben és pillanatban kezdeményez affért – és mindezt általában nem is a tünékeny élvezetért, hanem az izgalomért. Az ilyen irracionális pillanatok rendkívül csábítóak lehetnek, és ez kiváltképp igaz a férfiak számára, akiktől a környezetük annál több racionalitást vár el.

Amennyiben csáberőre akarunk szert tenni, akkor ehhez leginkább a szirén alakjából nyerhetünk inspirációt. A szirén a férfiak legelemibb ösztöneit veszi célba, és amennyiben megfelelően játssza a szerepét, képessé válik arra, hogy az alapesetben erős és felelős férfiból gyermeki rabszolgát teremtsen. A szirén remekül bánik a makacs maszkulin típusokkal, a katonával és a hőssel, miként Kleopátra és Marilyn Monroe is könnyűszerrel letörte Marcus Antonius és Joe DiMaggio ellenállását. Tévedés volna azonban azt gondolni, hogy a szirén egyedül ezekkel a típusokkal szemben lehet eredményes. Julius Caesar nemcsak katona, hanem jelentős író és gondolkodó is volt, aki az intellektuális képességeit történetesen a harcmezőn és a politika világában is remekül tudta érvényesíteni; Marilyn Monroe pedig ugyanúgy rabul ejtette a drámaíró Arthur Millert, mint DiMaggiót. Sokszor éppen az értelmiségi az, aki a legkönnyebben megadja magát a szirén pőre érzékiségtől fülledt énekének, hiszen a saját élete olyannyira híján van az ilyesminek. A szirénnek nem kell aggódnia amiatt, hogy kifogyna a lehetséges áldozatokból. A varázslata mindenkivel szemben eredményes lehet.

Amennyiben sikeres akar lenni, a szirén elsődleges feladata abban áll, hogy megkülönböztesse magát a többi nőtől. Természetéből adódóan kivételes, mitikus teremtés, akiből csak kevés adatik; emellett értékes jutalom, amelyért a férfiak hajlandók megküzdeni egymással. Kleopátra leginkább a drámai érzékével tűnt ki a társai közül; Josephine Bonaparte eszköze a rendkívüli sóvárgása és gyöngédsége volt; Marilyn Monroe vonzereje a kislányos kvalitásaiból táplálkozott. A külsőségek ehhez kiváló lehetőséget nyújtanak, ugyanis a szirénnek mindig vonzónak kell látszania. A rendkívüli, akár a karikatúrát kockáztatóan nőies és szexualitással telített jelenlét könnyűszerrel kiemelhet a sorból, ugyanis a nők többsége híján van az ahhoz szükséges önbizalomnak, hogy ilyen képet sugározzon magáról.

Miután a szirén eléri, hogy kivételesnek mutatkozzon, még két további, legalább ennyire kulcsfontosságú jellemzővel is rendelkeznie kell: el kell érnie, hogy a férfiak olyan lázas buzgalommal ostromolják, hogy ennek során elveszítsék a józan ítélőképességüket; továbbá meg kell teremteniük maguk körül a veszély és a kockázat auráját.
A veszély ugyanis meglepő módon rendkívül vonzó, és ennyiben fontos mozzanata a csábításnak. Viszonylag könnyű elérni, hogy a férfiak hajkurásszák a szirént, elvégre a szexualitással teli jelenlét erről mintegy önmagában gondoskodik. Fontos ugyanakkor, hogy ne hasonlítson rögtön a kurtizánokhoz vagy prostituáltakhoz, ezekkel szemben ugyanis a férfiak mindenki másnál hamarabb elveszítik az érdeklődésüket. A szirénnek ehelyett arra kell törekednie, hogy illékony és távolságtartó legyen, akár egy életre kelt káprázat. A reneszánsz idején a nagy szirének, mint Tullia d’Aragona, viselkedésükben és külsejükben is a görög istennőkhöz váltak hasonlatossá, ugyanis ez illeszkedett a leginkább a korszak fantáziájához. Manapság talán szerencsésebb, ha a mozivásznak istennőihez igyekszünk hasonlítani – bármi megteszi, ami kellőképpen hihetetlennek tűnik, és lenyűgözi az embereket. Ezek a tulajdonságok gondoskodnak arról, hogy a férfiak hatalmas lendülettel eredjenek a szirén nyomába, és minél inkább harcolnak a kegyeiért, annál inkább úgy érezhetik, hogy saját akaratukból cselekszenek – a szirén ezzel meg is találta a legnagyszerűbb módját, hogy elrejtse, valójában ő dönt a kapcsolat dinamikájáról.

A kaland, a kihívás, sőt olykor a halálos veszedelem fogalmai talán idejétmúltnak hatnak, ennek ellenére a kockázat mind a mai napig a csábítás kulcsfontosságú eleme. Ez a szükséges érzelmi többlet, és különösen nagy hatást gyakorolhat a mai férfiakra, akik egyébként olyannyira észszerűen kénytelenek viselkedni, és akiket a társadalmi normák a legmélyebb késztetéseik és ösztöneik elfojtására kényszerítenek. A veszély a szirének eredeti mítoszában is hangsúlyosan jelen van. Homérosz Odüsszeiájában a hős Odüsszeusznak a szirének lakhelye mellett kell elhajóznia; különös női teremtményekről van szó, akik az énekükkel csábítják magukhoz a matrózokat, rájuk azonban egyedül a halál vár a társaságukban. A szirének a múlt dicsőségéről énekelnek, egy gyermeki, felelősség nélküli világról, a színtiszta élvezetek birodalmáról. Hangjuk lágy és csalogató, akár a vízcsobogás.
A matrózok az énekük hallatán a habok közé vetik magukat, hogy mielőbb csatlakozzanak hozzájuk, csakhogy még azelőtt megfulladnak, hogy ez megtörténhetne; vagy ámulatukban egyszerűen a szikláknak kormányozzák bárkájukat, és hajótörést szenvednek. Hogy megóvja embereit a szirénektől, Odüsszeusz utasította őket, hogy tömjenek viaszt a fülükbe, ő maga azonban mindenképpen hallani akarta az éneküket, úgyhogy kiköttette magát az egyik árbóchoz – különös elgondolás, hiszen a szirének vonzereje elsősorban abban áll, hogy az ember megadja magát a csábításuknak, amire viszont Odüsszeusznak így már nem volt lehetősége.

Ahogyan az ókori tengerészeknek is fegyelmezetten kellett irányítaniuk hajójukat, hogy elkerüljék a veszélyeket, éppúgy a jelenkor emberének is egyenes, kitérők nélküli úton kell járnia az életben. Valami veszélyesnek, érzelmekkel telinek és ismeretlennek a hívása csak annál erősebben hat ránk, hiszen az ilyesmi alapvetően tiltott a számunkra. Gondoljunk a történelem nagy szirénjeinek áldozataira: Parisz egy egész háborút robbant ki Heléna kedvéért; Caesar kockára teszi birodalmát, Antonius pedig hatalmát és életét adja Kleopátráért. Napóleon köznevetség tárgyává válik Josephine miatt, DiMaggio sosem jut túl Marilyn Monroe-n, Arthur Miller pedig szintúgy miatta évekig írásgörcsben szenved. A szirének gyakran tönkreteszik a férfiakat, ennek ellenére azok képtelenek elszakadni tőlük. (Érdemes megjegyezni, hogy számos befolyásos férfinak vannak mazochista tendenciái.) A veszély mozzanatát könnyű felvillantani, és ez már önmagában elegendő, hogy felerősítse a szirén többi tulajdonságát – Marilyn esetében például a csipetnyi őrület fokozta tovább a vonzerejét. A szirének sokszor ámulatba ejtően irracionálisan viselkednek, ami szintúgy rendkívül vonzó a saját észszerűségük béklyóitól senyvedő férfiak számára. Emellett a félelem is kulcsfontosságú: a szirénnek arra kell törekednie, hogy bizonyos távolságban tartsa magától kiszemeltjét. Ezzel tiszteletet ébreszthet magával szemben, és megelőzheti, hogy a másik – ha egyszer túl közel kerül hozzá – átlásson rajta, illetve felfedezze gyöngeségeit. Ezt a félelmet váratlan hangulatváltásokkal idézhetik elő a leginkább; az ilyesmivel mindig meg lehet lepni a férfiakat, akik eszköztelenek lesznek a szeszélyeikkel szemben.

A kezdő szirén számára a legfontosabb fegyvert a külsőségek jelentik – ebben rejlik hatalmának záloga. Ide tartozik az illat, a smink, illetve a különleges és csábos öltözékkel felfokozott nőiesség, amelyek annál nagyobb hatást gyakorolnak a férfiakra, hogy önmagában véve nincs igazi jelentésük. Közvetlenségükben ugyanakkor képesek megkerülni a racionális mérlegelést, és úgy hatnak, ahogyan a csalétek egy állattal vagy a félrerántott posztó a rohamra induló bikával szemben. A szirén számára ideális megjelenést sokszor összetévesztik a testi szépséggel, különösen a szép és vonzó arccal. Csakhogy a gyönyörű arc nem segíti a szirén dolgát; ami azt illeti, ez a jellemző könnyedén túl nagy távolságot és hűvösséget teremthet. (Sem Kleopátra, sem pedig Marilyn Monroe, a történelem két legjelentősebb szirénje nem mondhatott a magáénak kivételesen szép orcát.) A csábító mosoly és pillantás kétségkívül vonzó, ám ezek sosem határozhatják a megjelenésünket, ugyanis túlságosan nyilvánvalóak és közvetlenek a céljainkhoz. A szirénnek ennél jóval általánosabb vágyat kell ébresztenie célpontjában, és ezt leginkább egy egyszerre figyelemelterelő, ugyanakkor vonzó benyomás megteremtésével érheti el. Nem egyetlen vonásról, hanem külsődleges jellemzők összességéről van szó:

A hang. Mint a névadó legenda is jelzi, kulcsfontosságú kvalitásról van szó; a szirén hangja azonnali, már-már animális jelenlétet és hihetetlenül szuggesztív erőt ad a csábító félnek. Elképzelhető, hogy ez az erő regresszív, vagyis az anya hangját idézi, amely egykor megnyugtatta vagy felizgatta a gyermeket, még mielőtt az egyáltalán érthette volna az általa kiejtett szavak jelentését. A szirénnek olyan hangon kell szólnia, amely rögtön az erotikus dimenzióra utal, ámde ennek sokkal inkább tudat alatt, semmint nyíltan kell történnie. Azok, akiknek volt szerencséjük Kleopátrával találkozni, majdnem egyöntetűen megemlékeztek derűs, édesen csengő hangjáról, amely minden esetben varázslatos hatást gyakorolt rájuk. Josephine, a 18. század végének nagy csábítója, olyasféle epekedő hanglejtéssel rendelkezett, amelyet a férfiak egzotikusnak találtak, és talán a kreol származására is utalhatott. Marilyn Monroe kissé elfúló, gyermeki hanggal született, ugyanakkor idővel megtanulta, hogyan tegye azt mélyebbé és ezzel igazán csábítóvá. Lauren Bacall hangja természetéből fakadóan mély volt; ő a lassú, szuggesztív hangsúlyozásból merítette a csáberejét. A szirén sosem hadar, sosem rámenős vagy agresszív, nem rikácsol és nem emeli fel a hangját. Szavai nyugodtak és ráérősek, és egész magatartásában kissé olyan, mintha még álmodna – olyan benyomást kelt, mint aki még ki sem kelt az ágyából.

Test és ékszerek. Amennyiben a hangnak csábítónak, úgy a körítésnek egyenesen káprázatosnak kell lennie. A szirén a ruháival teremti meg azt az istennőkre emlékeztető benyomást, amelyről Baudelaire is írt A smink dicsérete című esszéjében: „A nőknek nagyon is jogukban áll varázslatosnak és természetfelettinek tűnni, sőt ezen igyekezetükkel már-már kötelességüket teljesítik. A nő feladata, hogy lenyűgözzön és elkápráztasson; bálványként arannyal kell ékesítenie magát, hogy elnyerje hódolói nagyrabecsülését. Mindenféle művészeti formákból kölcsönöznie kell, hogy a természet fölé emelkedhessen, erőteljesebben uralja a szíveket, és felkavarja a lelkeket.”

Az öltözködés egyik legnagyobb géniusza Pauline Bonaparte, Napóleon húga volt. Pauline tudatosan törekedett az isteni hatás megteremtésére, amelynek éppúgy részét alkotta a frizurája, a sminkje és az öltözéke. Ezeknek együttesen köszönhette, hogy Vénuszként, a szerelem istennőjeként mutatkozott. Nincs más a történelemben, akinek hozzá fogható ruhatára lett volna. 1798-ban az egyik párizsi bálon Pauline letaglózó hatást keltett az entrée-jával. Mivel nem szerette volna, ha előzetesen kifürkészik, hogy miben érkezik, megkérdezte a házigazdát, Madame Permon-t, hogy átöltözhet-e az otthonában. Miután erre engedélyt kapott, az egybegyűltek valósággal elaléltak, amikor megpillantották a lépcsőn lefelé tipegő szépséget. Pauline egy Bacchus papnőjére emlékeztető fejdíszt, aranyszőlők görögösen elrendezett koszorúját viselte. Szintúgy görögös, aranyhímzéses tunikája meghökkentően sokat sejtetett csodálatos alakjából. A melle alatt aranyozott fűzőt viselt, amelyet pompás ékszerek fogtak össze. „Szavakkal le sem lehetne írni a bájosságát – írta d’Abrantes hercegnője. – Amikor belépett, mintha az egész terem fénybe borult volna. Összeállítása oly harmóniát sugárzott, hogy felbukkanását nyomban elismerő sóhajok és megjegyzések kísérték. A rajta kívül jelen lévő többi hölggyel senki sem foglalkozott.”

A kulcs tehát abban áll, hogy miközben minden részletnek önmagában véve is nagyszerűnek kell lennie, legalább olyan fontos, hogy az összhatás is organikus és szemet gyönyörködtető legyen; nem az egyes ruháknak vagy ékszereknek, hanem a viselőjüknek kell magára irányítania a közönség figyelmét. Jelenlétünknek telítettnek, szinte mesebelinek kell lennie, mintha csak egy fantáziavilágból bukkantunk volna elő. A díszítőelemek a varázslat és a megtévesztés eszközei.
A szirén a viseletét emellett a szexualitása felvillantására is használhatja – ez olykor egyértelmű is lehet, de alapvetően inkább utalni kell rá, nehogy túl rámenősnek és manipulatívnak tűnjön. Ennek módja a részleges feltárulkozás, vagyis az, hogy a testnek csupán csekély, ámde olyan felületeit mutatjuk meg, amelyek remekül képesek a képzelet felpiszkálására. A 16. század végén Valois Margit, Medici Katalin francia királyné hírneves lánya egyike volt az első nőknek, akik dekoltázzsal mutatkoztak – a divatot nem a véletlen hívta életre, ugyanis Marguerite mondhatta magának az ország legszebb keblét. Josephine Bonaparte legkívánatosabb testrésze a karja volt, így aztán nem csoda, hogy ő ezt hagyta szabadon.

Mozgás és tartás. Az i. e. 5. században Ku Csien király birodalmának összes hölgye közül Szi Sit választotta ki a feladatra, hogy csábítsa el és tegye tönkre riválisát, Fu-csajt, Vu uralkodóját; hogy megfelelően elvégezhesse küldetését, a király gondoskodott róla, hogy Szi Sit kellően kiképezzék a csábításra. E tekintetben a legfontosabbnak a megfelelő, vagyis az elegáns, ugyanakkor szuggesztív mozgás elsajátítása bizonyult. Szi Si megtanulta, miként tud udvari köpenyében úgy áthaladni egy helyiségen, mintha a padló fölött lebegne. Amikor aztán rászabadították Fu-csajra, a férfi hamar a bűvkörébe került. Szi Si úgy járt-kelt a közelében, ahogy korábban még senki. A király hamar a megszállottjává vált, és élvezettel szívta magába a hölgyet körüllengő könnyed, derűs levegőt. Fu-csaj oly heves szerelemre gyulladt, hogy közben a birodalma darabokra hullott, lehetővé téve Ku Csien számára, hogy bevonuljon a csapataival, és nagyobb harc nélkül elfoglalja a területeit.

A szirén kecsesen, egyúttal ráérősen mozog. Számára a megfelelő gesztusok, a mozgás és a tartás legalább olyan fontosak, mint az ideális hanghordozás; mindennek valami különlegesre, izgatóra kell utalnia, ugyanakkor úgy kell felébresztenie a vágyat, hogy manipulációja ne legyen túlságosan nyilvánvaló. Bujaságot és könnyedséget kell árasztanunk, mintha a világ minden ideje a rendelkezésünkre állna, és ezt az időt bármikor szerelemmel és élvezettel tudnánk megtölteni. Gesztusainknak bizonyos kétértelműséget kell hordozniuk, egyszerre kell ártatlannak és erotikusnak lenniük. Bármi csábítónak fog bizonyulni, amit nem lehet azonnal megfejteni, és az ilyesmi még hatékonyabbá tehető, ha az egész magatartásunkat meghatározza.

Szimbólum: Víz.

A szirén éneke folyékony és izgató, miként a szirén maga is megragadhatatlan és képlékeny. A tengerhez hasonlóan a szirén is a végtelen kaland és élvezet csábításának ígéretével csalogat magához. Láttán a férfiak egyaránt megfeledkeznek múltról és jövőről, és túlságosan messzire merészkednek, hogy aztán a hullámsírban leljék halálukat.

Kockázatok

Legyen bármilyen felvilágosodott a kor, amelyben élnünk adatott, egyetlen nő sem tarthatja fenn azt a képet magáról, hogy a legnagyobb kényelemmel az élvezeteknek szentelné magát. És bármennyire is próbál távolságot tartani ettől, a szirén esetében mindig fennáll a veszélye, hogy túlságosan könnyűnek fogják látni. Rómában gyűlölték és közönséges szajhának tartották Kleopátrát. Végül ez a gyűlölet vezetett a bukásához, miután Octavianus és a római hadsereg igyekezett kiköszörülni a rómaiak becsületén – és férfiasságán – esett csorbát, amelynek Kleopátra egyenesen a jelképévé vált. Ezzel együtt a férfiak sokszor megbocsátóak, ha szirénekről van szó. A kockázat sokszor abban rejlik, hogy ennek során a szirén milyen irigységet ébreszt magával szemben a többi nőben; Róma Kleopátrával szemben táplált gyűlöletéért elsősorban a birodalom matrónái voltak felelősek. Azzal, hogy hangsúlyozza saját ártatlanságát, és a férfiúi vágyak áldozatának állítja be magát, a szirén képessé válhat rá, hogy legalábbis részben elhárítsa magától a nők irigységét. Ezzel együtt a lehetőségei korlátozottak, hatalma ugyanis a férfiakra gyakorolt hatásából fakad, így aztán meg kell tanulnia, hogy vagy elfogadja a többi nő irigységét, vagy pedig egyszerűen nem vesz tudomást róluk.

Végezetül, a szirén által kiváltott rendkívüli figyelem könnyen irritálóvá válhat, vagy még súlyosabb következményeket is maga után vonhat. Előfordulhat, hogy ő maga is szabadulni kíván saját szerepétől; netán olyan figyelemben szeretne részesülni, amely mentes a szexualitástól. További probléma, hogy a külsődleges szépség idővel sajnálatos módon megfakul. Habár a szirén hatása nem annyira a szép arcon, hanem az általa keltett összbenyomáson múlik, ezzel együtt egy bizonyos kor felett ennek az intenzitása óhatatlanul csökkenni fog. Mindkét tényező hozzájárult Marilyn Monroe öngyilkosságához. Egy Madame de Pompadour, XV. Lajos király szeretőjének zsenialitására van szükség ahhoz, hogy a szirén az idősebb korba átevezve is képes legyen fenntartani csáberejét, ekkor már inkább a külső szépségtől eltérő személyiségjegyeit használva. Kleopátra elég bölcs és ravasz volt ehhez, és ha megéli az idősebb kort, jó eséllyel ő is sokáig hatékony csábító maradhatott volna. A szirénnek meg kell tanulnia felkészülni a kései évekre, hogy kezdettől fogva kellő figyelmet fordítson a csábítás és a kacérság nem annyira testi, mint inkább lélektani mozzanataira, és így azután is megőrizheti vonzerejét, hogy külső szépsége már kevésbé hangsúlyos.

A dúvad

A nők sosem érzik eléggé vágyottnak és megbecsültnek magukat. Figyelem után sóvárognak, a férfi figyelme viszont túl gyakran elkalandozik, és sokszor nem képes megfelelően kifejezni érdeklődését. Ezzel magyarázható, hogy a dúvad miért lehet olyan jelentős női fantáziaalak. Amikor egy ilyen figura megkíván egy nőt – bármilyen rövid életűek legyenek is vágyai –, akkor a világ végéig is hajlandó lesz elmenni érte. Lehet, hogy hűtlen, megbízhatatlan és erkölcstelen, mindez azonban csak fokozza a vonzerejét. A hétköznapi, óvatoskodó férfiakkal szemben a dúvad üdítően gátlástalan, és a saját, nők iránt érzett rajongásának foglya. További csáberőt jelent a híre, hiszen mégsem lehet véletlen, hogy már oly sok hölgy hevert a lába előtt. A szavak a nők gyöngéi, márpedig a dúvad a csábítás nyelvének mestere. Könnyűszerrel felkorbácsolhatjuk a nők elfojtott vágyait, ha megfelelően vegyítjük a dúvad személyiségét meghatározó veszélyeket és élvezeteket.

A merész dúvad

XIV. Lajos udvara számára a király utolsó évei meglehetősen komor időszakot jelentettek – öregségére elviselhetetlenül ájtatossá és még emellett is minden szempontból rendkívül kellemetlenné vált. Az udvar unatkozott, és kétségbeesve várta a megújulást. Ezért is jelenthetett 1710-ben felüdülést, amikor egy mindössze tizenöt esztendős fiatalember érkezett a palota falai közé, aki nem csupán hallatlanul jóképű volt, de a modorával igen látványos hatást gyakorolt a hölgyekre. Fronsacnak hívták – ő lett a későbbi Richelieu herceg; a nagybátyja volt a hírhedt Richelieu bíboros –, és hamar tanúbizonyságot tett szemtelenségéről és leleményességéről. A hölgyek úgy szórakoztak vele, mint holmi játékszerrel, cserébe viszont nem volt rest ajkon csókolni őket, és bizony olykor a keze is váratlan helyekre kalandozott a simogatásuk közben – különösen tekintetbe véve, hogy egy egyébként tapasztalatlan fiúról volt szó. Amikor aztán azok a kezek egy olyan hercegnő szoknyája alatt barangoltak, aki kevésbé volt vevő erre a fajta időtöltésre, a király éktelen dühbe gurult, és haladéktalanul a Bastille-ba záratta az arcátlan pernahajdert, hogy ott alapos leckében részesüljön. Csakhogy a hölgyek olyannyira szórakoztatónak találták a társaságát, hogy egyszerűen képtelenek voltak meglenni nélküle. Az udvarban ténfergő, karót nyelt férfiakkal szemben végre itt volt valaki, akinek már a fellépése is elképesztő merészségről árulkodott, a tekintete valósággal keresztülhatolt rajtuk, és a keze gyorsabban járt a gondolatnál. Semmi sem állíthatta meg, és újszerűsége már önmagában véve is ellenállhatatlanná tette. Az udvarhölgyek könyörögtek a királynak, hogy csökkentse le a büntetését, és kérésük meghallgatásra talált – a fiút hamarosan kiengedték.

Néhány évvel később a fiatal Mademoiselle de Valois éppen egy párizsi parkban andalgott a gardedámjával, egy idősebb nőszeméllyel, aki egy pillanatra sem tágított mellőle. De Valois apja, Orléans grófja mindenáron meg akarta óvni leányát a rá leselkedő veszedelmektől, úgyhogy egy makulátlan erényekkel büszkélkedő és nem mellesleg rendkívül sótlan hölgyet utalt ki mellé. Történt aztán, hogy de Valois megpillantott egy fiatalembert, aki olyan tekintettel méregette, amitől rögtön felforrt a vére. A férfi elsétált, a pillantása azonban átható és tiszta volt. A gardedám árulta el a nevét: az ifjú Richelieu herceg volt az, egy istenkáromló szoknyapecér, a női szívek megrontója és elpusztítója. Felesleges hozzátenni: olyan alak, akit a fiatal hölgynek mindenáron kerülnie kell.

Pár nappal később a gardedám egy másik parkba vitte de Valois-t, ám mit tesz a véletlen, az útjuk ismét keresztezte egymást Richelieu-vel. A fiatalember ezúttal álruhában mutatkozott, és koldusnak öltözött, a tekintete azonban ugyanolyan átható és kísértő volt, mint a korábbi alkalommal. Mademoiselle de Valois viszonozta a pillantását – bizonyára úgy vélte, ennyi izgalom neki is kijár, ha egyébként olyan sivár és unalmas az élete. Az apja aggodalmai mellett ugyanis aligha bízott abban, hogy bármelyik férfi meg merészeli környékezni. Most viszont itt volt egy hírhedt szívtipró, aki minden jel szerint a meghódítására tört – bárkit választhatott volna Párizs hölgyei közül, de valamilyen megmagyarázhatatlan okból éppen őt akarta! Micsoda izgalmak! Hamarosan csodálatosan szövegezett üzeneteket csempészett neki, amelyben immár nyíltan vallott az iránta érzett csillapíthatatlan szenvedélyéről. De Valois tartózkodóan válaszolt ugyan, ám nem telt el sok idő, és élt-halt ezekért az üzenetekért. Az egyikben a fiatalember ígéretet tett arra, hogyha de Valois igent mond egy vele töltendő éjszakára, ő minden részletről gondoskodik; miután úgy érezte, nem mulaszthat el egy ilyen lehetőséget, de Valois belement a játékba, és rábólintott az őrült ajánlatra.

Mademoiselle de Valois-nak volt egy Angelique nevezetű udvarlánya, aki az öltözködéséről gondoskodott, és a vele szomszédos szobában aludt. Egyik este, amikor a gardedám magába merülve kötögetett, de Valois felpillantott a könyvéből – Angelique éppen a hálóingével toppant be a szobába, azonban valamilyen furcsa okból ránézett, és különös mosolyt villantott rá – de hiszen nem is Angelique, hanem Richelieu volt az, csak éppen szolgálólánynak öltözve! De Valois kis híján megugrott rémületében, ám hamar összekapta magát, egyúttal felismerte, milyen veszedelmes helyzetbe keveredett: ha most segítségért kiált, a családja bizonyára megtalálja az üzeneteket, és ekkor arra is fény derül, hogy bizony ő maga is szerepet játszott az affér kialakulásában. Mit tegyen tehát? Arra jutott, hogy megpróbálja lebeszélni az ifjú herceget az őrületesen kockázatos húzásáról. Jó éjt kívánt a gardedámjának, de amint visszatért a hálószobájába, egyszer csak képtelen volt elmondani, amit az imént akart – a szavak hasztalannak bizonyultak. Amikor megpróbálta jobb belátásra bírni a fiatalembert, az csupán a tekintetével válaszolt, majd a dereka köré fonta a karját. Nem kiálthatott segítségért, és fogalma sem volt, hogy mitévő legyen. Richelieu tüzes szavai, érintése és a helyzetben rejlő felfoghatatlan veszély – mindettől megszédült, és elveszettnek érezte magát. Mit is jelent az erény és a korábbi unalom az udvar leghírhedtebb dúvadának társaságában töltött egyetlen éjszakához képest? Úgyhogy amíg a gardedám gyanútlanul kötögetett az ajtaja előtt, a herceg szertartásosan bevezette a leányzót a szabadgondolkodás gyakorlati aspektusaiba.

Néhány hónappal később de Valois apjának jó oka volt feltételezni, hogy Richelieu áttört a védelmi vonalain. A gardedámot elbocsátották, és szigorúbb óvintézkedéseket vezettek be. D’Orléans azonban nem vette észre, hogy Richelieu számára ezek az akadályok csupán újabb kihívást jelentettek, márpedig a fiatalember élt-halt a kihívásokért. Álnevet használva megvásárolta a szomszéd házat, és titokban épített egy titkos ajtót a falon keresztül, amely egyenesen a herceg konyhájának szekrényébe nyílt. A következő hónapokban aztán – amíg a találkozók újdonsága alább nem hagyott – ez a szekrény számtalan gyönyörű pásztoróra színhelyeként szolgált.

Párizsban mindenki tudott Richelieu viselt dolgairól, ugyanis a fiatalembernek arra is gondja volt, hogy legújabb hódításai a lehető legnagyobb nyilvánosság előtt ismertté váljanak. Az udvarban minden héten új mendemondák kaptak szárnyra. Az egyik férj éjjelente az emeleti szobába zárta a feleségét, attól tartva, hogy a herceg őt is kiszemelte magának; aggodalma nem volt alaptalan, ugyanis a herceg a sötétség leple alatt végigmászott a szomszéd ablakból átlógatott deszkán. Egy másik esetben két nő lakott egyazon házban, az egyikük özvegy, a másik pedig házasságban élő, azonkívül eléggé vallásos asszony volt – ők aztán közös megrökönyödésükre voltak kénytelenek felfedezni, hogy a herceg párhuzamosan mindkettőjükkel viszonyt folytat, olykor az éjszaka közepén magára hagyva az egyiküket, hogy átmenjen a másikhoz. Amikor szembesítették felfedezésükkel, a herceg, aki mindig üdvözölte a váratlan fordulatokat, emellett ördögi érzéke volt ahhoz, hogy kibeszélje magát a szorult helyzetekből, bocsánatkérés vagy szabadkozás helyett inkább – a két hölgy sértett hiúságára játszva, miután egyikük sem viselhette el a gondolatát, hogy szeretőjük esetleg előnyben részesíti velük szemben a lakótársukat – felajánlotta, hogy egy közös ménage à trois-val vigasztalódjanak. Richelieu hódításokat taglaló legendáriuma évről évre terebélyesebbé vált. Az egyik hölgy a merészségét és a fellépését csodálta, egy másik pedig azért hálálkodott, mert erélyesen fellépett a saját férjével szemben. Egy idő után már egyenesen a nők versengtek Richelieu figyelméért – rögeszméjükké vált, hogyha a fiatalember nem akar valakit elcsábítani, azzal bizonyára súlyos problémák lehetnek. Lassan Párizs összes kisasszonya arról ábrándozott, hogy Richelieu egy napon felfigyel rá. Egy alkalommal két hölgy még pisztolypárbajt is vívott egymással a herceg miatt, amelynek során az egyikük súlyos sérülést szenvedett. D’Orléans hercegnője, Richelieu legmegátalkodottabb ellensége úgy fogalmazott: „Ha hinnék a mágiában, azt kellene gondolnom, hogy a herceg valamiféle természetfeletti titok birtokosa, ugyanis soha egyetlen nővel sem találkoztam, aki képes lett volna bármiféle ellenállást tanúsítani vele szemben.”

A csábítás során sokszor beleütközünk a következő dilemmába: ahhoz, hogy sikerrel elcsavarhassuk valakinek a fejét, alapos számításra és tervezésre van szükségünk, ugyanakkor ha az áldozatunk bármit is megsejt motivációinkból – megneszeli, hogy hátsó szándékok vezérelnek bennünket –, akkor óhatatlanul defenzívvé és tartózkodóvá válik. Ráadásul, ha látványos kontroll alatt tartjuk az eseményeket, azzal nem vágyat, hanem sokkal inkább félelmet fogunk elültetni a másik szívében. A merész dúvad ezt a dilemmát a leginkább művészi módon oldja meg. Természetesen ő sem nélkülözheti a számítást és a tervezést – meg kell találnia a módját, hogy megkerülje a féltékeny férjet, vagy elhárítsa az egyéb felmerülő akadályokat. Mindez kimerítő és komoly erőfeszítésekkel jár. Természetéből fakadóan ugyanakkor a buzgó dúvadnak megvan az előnye, hogy kontrollálhatatlan libidóval bír. Amikor egy nőt ostromol, akkor nem megjátssza magát, hanem valóban fűti a vágy; a nők ezt megérzik, és jobb belátásuk ellenére őket is magával sodorja a szenvedély. Hogyan is képzelhetné ezek után, hogy a másik egy szívtelen nőfaló, aki az első adandó alkalommal faképnél hagyja, ha egyszer annyi veszedelemmel és kockázattal dacol annak érdekében, hogy megkaparintsa őt. De még akkor is, ha esetleg tudomása van a dúvad múltjáról és javíthatatlanul züllött erkölcseiről, mindez nem számít, ugyanis emellett a gyengeségét is jól látja. Hiszen ez a férfi egész egyszerűen képtelen uralkodni magán – valójában nem ő teszi rabszolgáivá a nőket, hanem ő minden nő rabszolgája. Miután pedig ezt felismerte, a nőnek többé nincs oka tartania tőle.

A buzgó dúvad egy egyszerű, de annál fontosabb belátáshoz segíthet hozzá bennünket: a heves vágy éppúgy magára vonja a nők figyelmét, ahogyan a szirén külső megjelenése is elemi hatást gyakorol a férfiakra. A nők sokszor defenzívek, és megérzik a számítást meg ha valaki nem őszinte. Ha viszont azt érzik, hogy valódi figyelemmel vagyunk irántuk, és biztosak felőle, hogy bármire képesek lennénk a megszerzésükért, akkor hajlamosak minden egyébről megfeledkezni, vagy legalábbis megtalálják a módját, hogy megbocsássák a jellemhibáinkat. A csábító nem is remélhet többet ennél. A lényeg, hogy tétovázás nélkül szabaduljunk meg minden kétségünktől és gátlásunktól, engedjük el magunkat, és tegyük világossá, hogy képtelenek vagyunk uralkodni magunkon, vagyis mutassuk meg, hogy alapvetően gyöngék vagyunk! Ne aggódjunk amiatt, hogy ezzel esetleg bizalmatlanságot ébresztünk magunkkal szemben, ugyanis amíg rabul ejtenek bennünket a kiszemelt hölgy bájai, addig ő sem fog aggodalmaskodni a lehetséges következmények miatt.

A démonikus dúvad

Az 1880-as évek elején a római társadalmi elit köreiben egyre többször került szóba egy ekkoriban felbukkant ifjú újságíró, bizonyos Gabriele d’Annunzio. Ez már önmagában is különös volt, ugyanis az olasz nemesség többnyire megvetéssel viseltetett bárki iránt, aki nem a saját köreikből származott, ráadásul egy közönséges riporter még a többséghez képest is alávalóbbnak számított. Az illusztris hátterű férfiak nem is szenteltek túl sok figyelmet d’Annunziónak. A fiatalembernek nem volt pénze, kapcsolatai, és látványosan középosztálybeli környezetből származott. Azonkívül számukra kifejezetten csúnyának is tűnt – alacsony volt és zömök, sötét, pörsenéses képpel és kidülledő szemmel. A férfiak olyannyira taszítónak találták, hogy nem különösebben aggódtak amiatt, hogy netán a feleségeikkel vagy a lányaikkal csevegjen, hiszen biztosra vették, hogy ez a rusnya kriptaszökevény úgysem jelent veszélyt rájuk, és még örültek is, hogy legalább nekik nem kell foglalkozniuk a taszító pletykavadásszal. És valóban, nem a férfiak beszéltek sokat róla – hanem a feleségeik.

Miután – sokszor éppen a férjeiken keresztül – megismerkedtek d’Annunzióval, ezek a hercegnők és kisasszonyok hamar úgy találták, hogy bizony remekül szórakoznak a különös megjelenésű férfi társaságában. Aztán amikor kettesben maradtak vele, d’Annunzio magatartása egyik pillanatról a másikra megváltozott. Alig néhány perc leforgása alatt a hölgyek teljességgel a hatása alá kerültek. Először is olyan csodaszerű hangja volt, amelyhez hasonlóval sosem találkoztak korábban – lágyan és mélyen beszélt, minden egyes szótagot külön ejtve, ugyanakkor dallamosan csörgedező, már-már zenei hatást keltve. Az egyik hölgy a távolban felcsendülő templomharangok hangjához hasonlította a beszédét. Mások azt mondták, hogy a szavai „hipnotikus hatást” gyakorolnak rájuk. És valóban, elvégre maguk a szavak is érdekfeszítőek voltak – alliteráló frázisok, bájos szókapcsolatok, költői képek özöne áradt belőle, nem is beszélve arról, hogy olyasféle érzékenységgel tudta dicsérni beszélgetőpartnereit, amitől azoknak rögtön ellágyult a szíve. d’Annunzio a hízelgés mestere volt. Mintha pontosan tisztában lett volna a nők gyengeségével: az egyiket a természet istennőjének, a másikat szépreményű művésznek, a harmadikat egy regény lapjairól életre kelt, romantikus hősnőnek nevezte. A hölgyek valósággal megszédültek a sok-sok kedvesség hallatán, és ámulatba ejtette őket, amikor d’Annunzio azt ecsetelte, hogy milyen hatással vannak rá. Minden tele volt sejtetéssel, és minden a szexualitás és a románc lehetőségére utalt. A beszélgetést követő éjszakán a kérdéses hölgyemény újra és újra végigjátszotta magában az elhangzottakat, és habár nem sok konkrétumot tudott felidézni – minthogy kevés konkrétum hangzott el –, annál inkább örömét lelte a szavak által felébresztett érzésekben. Másnap aztán D’Annunzio egy költeményt küldött ajándékba, amelyet mintha kifejezetten az ő számára szerzett volna. (D’Annunzio valójában tucatjával farigcsálta ezeket az egymáshoz meglehetősen hasonló poémákat, és mindegyiken csupán annyit változtatott, hogy az adott kiszemeltje magára ismerhessen a soraiban.)

Pár évvel azután, hogy d’Annunzio megkezdte riporteri tevékenységét, feleségül vette Gallese hercegének és hercegnőjének leányát. Nem sokkal később a felső tízezerhez tartozó hölgyek hathatós támogatását maga mellett tudva elkezdte közreadni a regényeit és a versesköteteit. Hódításai nem csupán számuk, de minőségük tekintetében is figyelemre méltónak bizonyultak – immár nemcsak kisasszonyok hevertek a lába előtt, de olyan jelentős művészek is, mint például a színésznő Eleonora Duse, aki nagy segítségére volt abban, hogy ismert drámaíróvá és irodalmi hírességgé váljon. A táncosnő Isadora Duncan, aki idővel szintén a bűvkörébe került, így jellemezte bűbáját: „Gabriele d’Annunzio korunk talán legkülönlegesebb szeretője. És mindezt úgy érte el, hogy alacsony, kopaszodik, és – leszámítva azokat a pillanatokat, amikor a lelkesültség kiül az arcára – kifejezetten rútnak nevezhető. Csakhogy amikor megszólít egy nőt, az arca abban a pillanatban mintha átalakulna, és egyszer csak Apollóhoz válik hasonlatossá… Igazán figyelemre méltó hatást gyakorol a nőkre. A beszélgetőpartnere egyszeriben úgy érzi, mintha a lelke egyenesen a mennyekbe emelkedne a szavai hallatán.”

Az első világháború kitörésekor az akkor ötvenkét éves d’Annunzio csatlakozott a hadsereghez. Habár nem rendelkezett harctéri tapasztalatokkal, viszont nem volt híján a drámai érzéknek, és égett a vágytól, hogy bizonyíthassa rátermettségét. Megtanult vadászgépet vezetni, és veszélyes, de annál hatékonyabb bevetéseken vett részt. A háború végére Olaszország legtöbb kitüntetésben részesített katonájává vált. Eredményei nemzeti hőssé avatták, és a fegyvernyugvás beköszöntével tömegek gyűltek a szállodája elé, bárhová is ment az országban. Ilyenkor az erkélyről szólította meg közönségét, és politikai előadásokat tartott nekik, illetve a hatalom megdöntésére szólította fel őket. Az egyik ilyen beszéd szemtanúja, az amerikai Walter Starkie először csalódottságának adott hangot, amikor megpillantotta d’Annunziót az egyik velencei épület erkélyén; a férfi ugyanis az eltelt évek alatt sem nőtt nagyobbra, és a külleme sem lett megnyerőbb. „Csakhogy szép lassan magam is a hatása alá kerültem, miután a szavai fokozatosan utat találtak a tudatomba… Egyetlen elkapkodott, oda nem illő gesztust sem láttam tőle… Úgy játszott a tömeg érzületével, ahogyan egy virtuóz hegedűművész játszik a Stradivarijával. Ezrek tekintete csüngött rajta, mintha az emberek egyenesen révületbe estek volna az előadása láttán.” Ezúttal is a hangja csengése és a költői megfogalmazásai voltak a segítségére, és ezekkel csábította el a tömegeket. D’Annunzio amellett érvelt, hogy a modern Olaszországnak vissza kell térnie a Római Birodalom dicsőségéhez, és ennek érdekében számos olyan szlogent is feltalált, amelyeket az emberek kifulladásig ismételgethettek, vagy éppen érzelmileg túlfűtött kérdéseket szegezett nekik, amelyekre egyként kiálthatták vissza magától értetődő válaszaikat. Hízelgett a tömegeknek, és elérte, hogy hallgatóságában mindenki egy nagyszabású dráma részesének érezhesse magát, miközben az elhangzottak többnyire homályosak és ráutalásosak maradtak.

A kor egyik meghatározó aktuálpolitikai témáját Fiume városa szolgáltatta, amely éppen a határon túl, a szomszédos Jugoszlávia területén feküdt. Az olasz népesség jelentős része úgy érezte, hogy miután a világháborúban a szövetségesek oldalán hadakoztak, erőfeszítéseik elismeréseként igazán visszakaphatnák Fiumét. D’Annunzio az ügy szószólójává vált, és mivel háborús hős volt, így aztán a hadsereg is mellé állt, noha a kormány ellenezte a szerepvállalását. 1919 szeptemberében a katonaság támogatását élvezve megindult Fiume felé. Amikor egy olasz tábornok feltartóztatta a menetet, letartóztatással és főbe lövéssel fenyegetve annak vezetőjét, d’Annunzio kitárta a kabátját, megmutatta a kitüntetéseit, majd magnetikus erejű hangján így szólt: „Ha meg kell ölnie, akkor ide lőjön!” A tábornok a megdöbbenéstől először szóhoz sem jutott, majd kisvártatva könnyekre fakadt, és maga is csatlakozott a menethez.

Amikor elérte Fiumét, d’Annunziót felszabadítóként üdvözölték, másnap pedig kikiáltották a Carnarói Olasz Kormányzóság vezetőjének. Hamarosan naponta tartott beszédeket a város főterén lévő egyik épület erkélyéről, és ekkor is tízezreket nyűgözött le a szavaival – mindezt bármiféle hangosítás nélkül. A kormányzóság első embereként a régi római időket idéző ünnepeket és szertartásokat vezetett be. Fiume polgárai nemsokára utánozni kezdték, különös tekintettel a szexuális teljesítményére; a város egy idő után egy óriási bordélyházra kezdett hasonlítani. D’Annunzio népszerűsége olyan hallatlan magasságokba emelkedett, hogy egy ponton az olasz kormányzat már attól tartott, a végén nem éri be Fiumével, és egyenesen Rómának vonul. Tekintve, hogy a hadsereg jelentős része továbbra is támogatta, korántsem elképzelhetetlen, hogy sikerrel járt volna; ebben az esetben félreállíthatta volna Mussolinit, és jó eséllyel az egész világtörténelem menetét más mederbe terelhette volna. (D’Annunzio nem volt fasiszta; inkább afféle esztétikai szocialistának lehetne nevezni.) Ő azonban úgy döntött, hogy Fiumében marad. Pünkösdi királysága tizenhat hónapig tartott, végül ugyanis az olasz kormányzat kiebrudalta a városból.

A csábítás lélektani folyamat, amely túlmegy a nemek közti határokon – kivéve azt a néhány területet, ahol mindkét nemnek megvannak a maga gyengeségei. A férfi hagyományosan érzékenyebb a látványra. A szirén, amely képes vonzóvá tenni a külsejét, lényegében bárkit el tud csábítani. A nők gyengesége a nyelvvel és a szavakkal szemben mutatott érzékenységükben rejlik: ahogyan d’Annunzio egyik áldozata, a francia színésznő Simone írta: „Miként is lehetett volna képes rendkívüli hódításaira, ha nem a verbális képességei és hangjának zeneisége révén, amiket páratlan ékesszólásának szolgálatába tudott állítani? A női nem ugyanis védtelen a szavakkal szemben, és alig várja, hogy ily módon ejtsék rabul.”

A dúvad éppolyan buján bánik a szavakkal, mint a nőkkel. Gondosan mérlegeli, hogy olyan kifejezéseket használjon, amelyek a leginkább alkalmasak a sejtetésre, a révület és az emelkedettség előidézésére. A dúvad szavai megfeleltethetők a szirén külsőleges díszítőelemeinek: mindkettő erőteljes érzéki elterelést jelent, és mindkettő kábítószerként hat. A dúvad nyelvhasználata azért lehet démonikus, mert nem az információk továbbítására szolgál, hanem a meggyőzésben, a hízelgésben és az érzelmi felfordulás megteremtésében érdekelt, nagyjából úgy, miként az édenkert kígyója, amelynek szavai szintén bűnbe vitték Évát.

D’Annunzio példája megmutatja a kapcsolatot a nőket elcsábító erotikus és a tömegeket elcsábító politikai dúvad között. Mindkét típus a szavak erejében bízik. Ha magunkévá tesszük a dúvad stratégiáját, hamar rá fogunk jönni, hogy a szavak méregként képesek hatni, és számtalan felhasználási módjuk lehetséges. Ne felejtsük: nem a tartalom, hanem mindig a forma az, ami igazán számít. Minél kevésbé figyelnek célpontjaink a mondandónkra, és minél inkább át tudják engedni magukat a szavaink hatásának, annál hatásosabb lesz a csábítás. Legyenek szavaink fennköltek, spirituálisak és irodalmiak, hogy gyanútlan áldozatainkban elültessük a vágyat!

De mégis miféle erő, amellyel Don Juan véghez viszi csábítását? A vágy, az érzéki vágy ereje. Don Juan minden nőben a nőiség teljességét kívánja, és a roppant vágyára adott reakciója megszépíti és megemeli a másikat, aki elpirul saját tükörképének felfokozott szépségében. Miként a lelkesedő tüzének csábító fénye beragyogja mindazokat, akik körbeveszik, éppúgy Don Juan is a nőiség egy jóval mélyebb értelmét ébreszti fel az összes leányban.

SØREN KIERKEGAARD: VAGY-VAGY

A karakter kulcsa

Elsőre érthetetlennek tűnhet, hogy egy nyilvánvalóan nem őszinte, hűtlen, a házasság iránt vajmi kevés érdeklődést mutató férfi bármiféle vonzerőt gyakorolhat egy nőre. Csakhogy ez a típus a történelem során mindig, ráadásul különböző kultúrákban is megjelent, és mindenütt ellenállhatatlan hatást gyakorolt az ellenkező nem képviselőire.
A dúvad éppen azt kínálja a hölgyeknek, amit a társadalom alapesetben megtagad tőlük: egy színtiszta örömökkel teli affért, flörtöt veszéllyel. A nők sokszor szenvednek a velük szemben támasztott elvárások súlya alatt, és nem mindig szívesen játsszák a nekik kiutalt szerepeket – jellemzően azt várják tőlük, hogy gyöngédek és kifinomultak legyenek, ők legyenek a békítő fél, azonkívül elkötelezettnek és megbízhatónak kell lenniük, akik egy életen át hűségesek. Csakhogy a házasság és a kapcsolatok sokszor nem a szerelmet és az odaadást hozzák el az életükbe, hanem a kiszámíthatóságot és a rutint, továbbá egy örökké mások után ácsingózó férjet. Ezzel magyarázható, hogy milyen hatalommal bírhat felettük egy olyan férfi, aki viszont lankadatlan figyelemmel fordul feléjük, és bármit megtenne értük – még akkor is, ha ez az odaadás csupán rövid időre szól.

A női vágy sötét, elfojtott oldala Don Juan legendájában találta meg legtisztább kifejezését. Don Juan alakja kezdetben alapvetően egy férfifantáziát testesített meg: a kalandos életű lovag, aki bármelyik nőt megkaphatja, akit csak akar. Aztán a 17–18. századra Don Juan maszkulin szerencsevadászból szép lassan átalakult női fantáziává: ő lett az a férfi, aki kizárólag a nőkért él. Ez az irodalmi fejlődéstörténet elsősorban annak köszönhető, hogy nők is egyre inkább érdeklődni kezdtek a figura története iránt, és rávetítették frusztrációikat. Az elfojtott vágyak fogságában élő nők számára a házasság legfeljebb szerződéses szolgaságot jelentett; Don Juan viszont az örömök kedvéért ígérte az örömöket, felelősség és kötelezettségek nélküli vágyat kínált. Arra az időre, amíg keresztezte az útja a miénket, kizárólag ránk gondolt. A velünk szemben táplált vágya oly erős volt, hogy időt sem hagyott a lehetséges következmények végiggondolására. Az éj leple alatt érkezett, hihetetlen pillanatokkal ajándékozta meg kiszemeltjét, majd ahogyan jött, ugyanolyan gyorsan el is tűnt. Elképzelhető, hogy korábban már ezernyi másik nőt is meghódított, ez azonban csak még érdekesebbé tette az alakját; hiszen mégiscsak jobb, ha elhagyják az ember lányát, mintha egyáltalán nem is érdeklődnek iránta.

A nagy csábítók nem olyan lagymatag örömöket kínálnak, amelyek felett a társadalom is szemet hunyna. Ők a másik tudattalanját veszik célba, azokra az elfojtott vágyakra koncentrálnak, amelyek alig várják, hogy végre valaki felszabadítsa őket. Ne gondoljuk, hogy a nők mindössze azok a gyöngéd teremtmények, akiknek néhányan láttatni szeretnék őket! A férfiakhoz hasonlóan a nők is ugyanolyan mélyen kötődnek a tiltotthoz, a veszélyeshez, olykor egyenesen a – mértékkel – gonoszhoz is. (Don Juan pályafutása végén a pokolba jut; a dúvad jelentésű angol szó, a „rake” a „rakehell”-ből ered, amely arra utal, hogy forró szenet gereblyéznek a pokolban; az ördögi mozzanat a jelek szerint fontos részét képezi a vele kapcsolatos fantáziáknak.) Ne felejtsük: ha a dúvadat kívánjuk megszemélyesíteni, akkor a kockázat és a sötétség aurájának kell körüllengenie bennünket, és tudat alatt arról kell meggyőznünk áldozatunkat, hogy kivételes és izgalmas dologban vesz részt, ezzel mintegy esélyt adva a számára, hogy megélje saját legtitkosabb vágyait.

A dúvad megtestesítésekor a legnyilvánvalóbb feladatunk, hogy képesek legyünk elengedni magunkat, és olyan tisztán érzéki pillanatokkal örvendeztethessük meg a kiszemelt hölgyeket, amelyekben a múlt és a jövő elveszítik jelentőségüket. Ennek során teljes mértékben át kell engednünk magunkat a pillanatnak. (Amikor Laclos 18. századi regényében, a Veszedelmes viszonyokban a dúvad Valmont – őt egyértelműen Richelieu-ről mintázták – nyilvánvalóan kiszámított, hatásvadász levelekkel ostromolja kiszemeltjét, Madame de Tourvelt, a nő rögtön átlát a szándékain; amikor azonban a levelekben felsejlő szenvedély valódivá válik, ő is megadja magát.) E tulajdonság további pozitív következménye, hogy általa olyan benyomást keltünk, mint aki képtelen uralkodni magán, vagyis közvetve gyöngének mutatjuk magunkat, amit a nők sokszor szintúgy örömmel vesznek. Azzal, hogy az elcsábítani kívánt másikra bízzuk a sorsunkat, elültetjük bennük az érzést, hogy egyedül őértük létezünk – minthogy ez, legalábbis ideiglenesen, meg is felel az igazságnak. A Pablo Picasso által az évek során elcsábított több száz nő tetemes része úgy érezhette, hogy ő az egyetlen, akit a művész valaha igazán szeretett.

A dúvad sosem aggódik amiatt, hogy egy nő esetleg túlságosan is ellenállónak bizonyul vele szemben, ahogyan másfajta akadályok sem szegik a kedvét – ez utóbbi lehet egy féltékeny férj vagy valamilyen fizikai nehézség. Bármilyen ellenállással is szembesül, az ilyesmi csak még jobban felkorbácsolja a vágyait, és a szenvedély tüze csak annál hevesebben emészti belülről. Amikor Picasso el akarta csábítani Françoise Gilot-t, ő maga könyörgött választottjának, hogy tiltakozzon; a másik ellenállására volt szüksége ahhoz, hogy saját vágyai még nagyobb hőfokon égjenek. Az utunk elé gördülő akadályok emellett arra is lehetőséget nyújtanak, hogy bizonyságot tegyünk rátermettségünkről és a szerelem terén megmutatkozó leleményességünkről.
A 11.  századi japán regényben, Muraszaki Sikibu udvarhölgy Gendzsi szerelmei című művében a dúvad Niou herceget nem riasztja meg Ukifune, a szeretett nő váratlan eltűnése. Ukifune azért menekül el hódolója elől, mert habár érdeklődik a herceg iránt, közben egy másik férfit szeret; távolléte azonban lehetővé teszi a herceg számára, hogy hatalmas elánnal vágjon a keresésébe. Amikor aztán ismét felbukkan, hogy magával vigye egy eldugott, erdei házba, és ennek során még lovagiasnak is mutatkozik, végül sikerül lenyűgöznie kiszemeltjét. Ne felejtsük: ha semmilyen ellenállással vagy akadállyal nem kerülünk szembe, akkor saját magunknak kell azt megteremtenünk! Enélkül ugyanis egyetlen csábítás sem lehet igazán eredményes.

A dúvad szélsőséges személyiség. Türelmetlen, gunyoros, metszően éles eszű, és vajmi kevéssé érdekli mások véleménye. Paradox módon emiatt csak annál csábítóbbnak érződik. Hollywood aranykorának idején – akkoriban a filmstúdiók világa erőteljesen emlékeztetett a régi fejedelmi udvarokra –, amikor a színészek döntő többsége engedelmes bárányként viselkedett, a nagy dúvad Errol Flynn a pökhendiségével tűnt ki a társai közül. Rendszeresen meghazudtolta a stúdióvezetőket, elképesztő csínytevésekre ragadtatta magát, azonkívül gondja volt rá, hogy a kor egyik legjelentősebb csábítójaként ismerjék – mindez természetesen nagyban fokozta a népszerűségét. A dúvadnak mindig szüksége van valamilyen hagyományos háttérre – egy nevetségessé tett udvarra, egy egyhangú házasságra vagy egy konzervatív kulturális miliőre –, amely előtt igazán tündökölhet, és amelyhez képest üdének és újszerűnek tűnhet. Felesleges attól tartanunk, hogy esetleg túl messzire megyünk: a dúvad lényege ugyanis éppen abban áll, hogy hajlandó mindenki másnál messzebb merészkedni.

Amikor Rochester grófja, a 17. századi Anglia leghírhedtebb dúvada és költője elrabolta Elizabeth Maletet, az udvar egyik legkeresettebb ifjú hölgyét, a tettéért méltó büntetésben részesült. Aztán láss csodát, pár évvel később a még mindig felettébb bájos Elizabeth, noha bárkit megkaphatott volna az ország legkiválóbb agglegényei közül, történetesen Rochestert választotta férjének. Azzal, hogy kinyilvánította csillapíthatatlan vágyait, Rochesternek sikerült kitűnnie a tömegből.

A dúvad személyiségének elidegeníthetetlen része a veszély, a tabu, sőt esetleg egy csipetnyi kegyetlenség. Ebben lelte meg egy másik költő, a történelem további neves dúvada is a vonzerejét: Lord Byron. Byron nem tudta elviselni a megszokásokat, és ezt nem is rejtette véka alá. Amikor viszonyba bonyolódott a féltestvérével, aki még gyereket is szült neki, gondoskodott róla, hogy egész Anglia értesüljön a történtekről. Olykor még a saját feleségével is rendkívül kegyetlenül viselkedett, mindez azonban csak fokozta a vonzerejét. A veszély és a tabu példátlan hatást gyakorol a nők elfojtásaira, hiszen kiutat kínál abból a kulturális szerepből, amely szerint minden körülmények között civilizációs, morális erőként és lényként kell teljesíteniük. Ahogyan vágyai következtében a férfi is a szirén áldozatául eshet, miután az a férfiúi felelősség és kötelezettségek alóli felszabadulást ígéri, ugyanúgy a nő is megadhatja magát a dúvadnak, ha az erény és a jóság béklyóitól való szabadulás reményét látja benne. Nem csoda, hogy ezzel a típussal sokszor éppen a leginkább erényesnek tekintett asszonyok esnek a legmélyebb szerelembe.

A dúvad legcsábítóbb tulajdonságai között meg kell említeni egy további képességet: ez a csábító el tudja érni, hogy a nő meg akarja változtatni, javítani vagy menteni. Hányan gondolták magukról, hogy majd ők lesznek azok, akik végre megszelídítik Lord Byront! Picasso szeretői közül hányan voltak meggyőződve arról, hogy a festő éppen mellettük fog megállapodni! Fontos tehát, hogy kiaknázzuk az ebben rejlő lehetőségeket. Ha lelepleződünk, netán túlságosan is dúvadnak tűnünk mások szemében, akkor villantsuk fel gyengeségünket – játsszuk el, hogy szeretnénk megváltozni, és sajnálkozzunk amiatt, hogy önerőből képtelenek vagyunk erre! Mégis mit tehetnénk, ha egyszer folyamatosan ennyi nő hever a lábunk előtt? Hiszen nem ők az áldozatok – mi vagyunk az áldozat. Segítségre van szükségünk!
A nők ennek hallatán máris ugrani fognak; egyszer csak kiderül, hogy rendkívül türelmesek a dúvaddal szemben, hiszen olyan kellemes, lehengerlő figura. A vágy, hogy jó útra tereljék, elrejti azt a másik, mélyebb és őszintébb vágyat, nevezetesen azt, hogy titokban őket is izgatottsággal tölti el az a figyelem, amelyben neki köszönhetően részesülnek. Amikor Bill Clinton lelepleződött, és ország-világ előtt világossá vált dúvadsága, azonnal nők siettek a segítségére, és minden létező mentséget kitaláltak a számára. Az a körülmény, hogy a dúvad ilyen mértékben odaadóan viszonyul a nőkhöz, furcsa módon csak még szerethetőbbé és csábítóbbá teszi.

Végezetül, a dúvad legnagyobb erénye a híre. Sose igyekezzünk titkolni kétes megítélésünket, és ne kérjünk bocsánatot múltbéli túlkapásainkért, helyette fogadjuk, sőt akár túlozzuk el azokat! Éppen ezzel érhetjük el, hogy még többen vonzódjanak hozzánk. Sok mindenről ismerhetnek bennünket: példátlan csáberőnkről; uralhatatlan, élvhajhász természetünkről (előfordulhat, hogy emiatt gyengének tűnünk, ám ez is csak izgalmasabbá tesz mások szemében); a szokások iránti megvetésünkről; lázadásunkról, amely miatt veszélyesnek fogunk tűnni. Az utóbbit valamelyest mégis érdemes elrejteni; a felszínen maradjunk udvariasak és kulturáltak, de azért mindenki tudjon róla, hogy a színfalak mögött javíthatatlanok vagyunk! Richelieu herceg mindig is igyekezett hatalmas nyilvánosságot szerezni a hódításainak, ezzel is felkeltve a nők versenyszellemét – Párizs kis- és nagyasszonyai egy idő után már alig várták, hogy maguk is csatlakozhassanak a klubhoz. Lord Byron szintén a hírnevét használva csalta magához engedékeny áldozatait. A nőkben talán ellentétes érzéseket keltettek a Clinton elnökkel kapcsolatban napvilágot látott hírek, ám az ambivalencia mögött mégiscsak kíváncsiság és érdeklődés rejlett. Ne bízzuk tehát a véletlenre vagy a pletykákra, hogy mit tartanak felőlünk – mégiscsak az életművünkről van szó, amelyet nekünk magunknak kell megteremtenünk, lecsiszolnunk és egy művész gondosságával bemutatnunk a világnak.

Szimbólum: Tűz.

A dúvad olyan tűzzel ég, amelynek lángjai az elcsábítani kívánt nőre is átterjednek. Szélsőséges, csillapíthatatlan, veszedelmes vágy dolgozik benne. Lehetséges, hogy végül pokolra jut, de az őt körbeölelő lángoknak köszönhetően több mint vonzó lesz a nők előtt.

Kockázatok

A szirénhez hasonlóan a dúvadra is saját nemének tagjai jelentik a legnagyobb veszélyt, akik a nőkkel szemben sokkal kevesebb megértést tanúsítanak a szüntelen szoknyavadászattal szemben. A régi időkben a dúvad sokszor arisztokrata volt, úgyhogy nem számított, hány embert sértett vagy akár ölt meg, végül úgysem nyerte el méltó büntetését. Manapság egyedül a sztárok vagy a legnagyobb vagyonnal vagy befolyással rendelkező személyek engedhetik meg maguknak, hogy büntetlenül játsszák a dúvad szerepét; a többségünknek azonban nem árt az óvatosság.

Elvis Presley meglehetősen félénk és visszahúzódó fiatalember volt. Amikor aztán ismertté vált, és megsejtette, hogy a hírnév milyen hatalmat kölcsönöz neki a nőkkel szemben, valósággal eszét vesztette, és szinte egyik napról a másikra igazi dúvaddá változott. Számos dúvadhoz hasonlóan Elvis is kiváltképp vonzódott azokhoz a hölgyekhez, akik már foglaltak voltak. Többször is meggyűlt a baja a felszarvazott férjekkel vagy partnerekkel, és bizony előfordult, hogy nem úszta meg ép bőrrel ezeket a találkozókat. Ebből könnyen levonhatnánk a következtetést, hogy a férjek és a barátok körében érdemes körültekintően eljárnunk, különösen a pályánk elején. Csakhogy a dúvad vonzereje éppen abból táplálkozik, hogy dacol az ilyen kihívásokkal. Félelemmel és óvatoskodással aligha válhatunk eredményes dúvaddá; néha szükség van egy kis csihi-puhira. Mindenesetre később, hírneve csúcsán már egyetlen férj sem mert volna ujjat húzni Elvisszel.

A dúvad számára az igazi veszélyt nem is a felszarvazott férjek, hanem azok a bizonytalan férfiak jelentik, akik fenyegetve érzik magukat a Don Juan-típusoktól. Habár nem ismernék el, titokban maguk is vágynak a dúvad örömökben gazdag életére, és mindenféle ármánykodással igyekeznek keresztbe tenni neki, sokszor moralizáló szólamok mögé rejtve pusztító irigységüket. Előfordulhat, hogy a dúvad karrierjét komolyan veszélyeztetik az ilyen alakok (vagy éppen a hozzájuk hasonlóan bizonytalan nők, akiket pedig az sért a hiúságukban, hogy a dúvad történetesen nem érdeklődik irántuk). A dúvad nem sokat tehet az ellen, hogy elkerülje ezeket a figurákat; ha mindenki egyaránt sikeres volna a csábításban, a társadalom megszűnne létezni.

Fogadjuk el tehát mások irigységét, és tekintsük rá egyfajta elismerésként! Ne legyünk naivak – legyünk éberek! Amikor egy moralizáló alak igyekszik perbe fogni bennünket, ne hagyjuk, hogy az általa hirdetett keresztes hadjárat minket is magával sodorjon, hiszen azt nem más motiválja, mint a színtiszta irigység. Elvehetjük támadásuk élét azzal, ha visszafogottabban viselkedünk, bocsánatért esedezünk, bizonygatjuk, hogy jó útra tértünk – ezzel azonban óhatatlanul csorbát szenved hírnevünk, és csökken a vonzerőnk. Összességében tehát szerencsésebb, ha méltósággal viseljük a támadásokat, és továbbra is ugyanúgy csábítóként lépünk fel. Elvégre a csábítás jelenti hatalmunk elsődleges forrását, és nyugodtak lehetünk afelől, hogy a nők végtelen megbocsátására mindig számíthatunk.

A tökéletes szerető

A legtöbben

olyan álmokat dédelgetnek ifjúkorukban, amelyek az évek múltával vagy teljességgel összetörnek, vagy legalábbis jelentős mértékben elkopnak. Mindannyiunkat csalódásokkal töltenek el a többiek, az események és a valóság, amit sehogyan sem tudunk összeegyeztetni régi ideáljainkkal. A tökéletes szerető ezekből az életen át tartó fantáziákká váló, összetört álmokból meríti az erejét. Románcra vágysz? Kalandra? Fenséges spirituális egyesülésre? A tökéletes szerető mindezt megadhatja a számodra. Legyen férfi vagy nő, az ilyen szerető képes megteremteni azt az illúziót, amire a másiknak szüksége van. A kiábrándultság és a közönségesség világában végtelen csáberőre tehetünk szert, ha a tökéletes szerető nyomdokaiba lépünk.

A romantikus ideál

1760 egyik estéjén a kölni opera egyik páholyában egy fiatal, gyönyörű hölgy foglalt helyet, és a közönséget pásztázta. A férje, a város polgármestere, egy középkorú, elviselhető, de meglehetősen sótlan figura is mellette volt. Színházi távcsövén keresztül a fiatal hölgy felfigyelt egy meghökkentő viseletű, jóképű férfira. Felfedezése nem maradt észrevétlen, ugyanis az előadás végeztével a férfi maga sietett bemutatkozni a feleségnek – Giovanni Giacomo Casanovának hívták.

Az idegen kezet csókolt. A nő másnap bálba készült, és megkérdezte tőle, hogy volna-e kedve vele tartani. „Csak ha merhetem remélni, madame – válaszolta –, hogy táncolni fog velem.”

A másnapi bál után a nő képtelen volt kiverni a fejéből Casanovát. A férfi mintha előre megsejtette volna a gondolatait – egyszerre bizonyult rendkívül kellemes társaságnak, ugyanakkor kiszámíthatatlan és merész is volt. Néhány nappal később már a házában költötte el a vacsoráját, és miután a férj nyugovóra tért, a feleség megmutatta a vendégnek a házat. A budoárban rámutatott az épület egyik szárnyára, az ablaka alatt lévő kápolnára. Casanova, mintha csak olvasott volna a gondolataiban, másnap is felbukkant, hogy részt vegyen a misén, majd amikor aznap este a színházban ismét találkoztak, megjegyezte, hogy felfigyelt egy ajtóra, amely bizonyára a hálószobájába vezet. A nő felnevetett és meglepetést színlelt. Casanova a lehető legártatlanabb hangon kijelentette, hogy másnap elrejtőzik a kápolnában, mire a nő gondolkodás nélkül megsúgta neki, hogy miután mindenki nyugovóra tért, meglátogatja.

Casanova tehát elrejtőzött a kápolna kicsiny gyóntatófülkéjében, és egész nap és este csendben várakozott. Patkányok sürgölődtek körülötte, és egy szemhunyásnyit sem tudott pihenni; ennek ellenére, amikor a polgármester felesége nagy sokára felbukkant, nem panaszkodott, hanem csendben követte a hölgyet a hálószobájába. Ezután még napokig folytatták bujálkodásukat. Napközben a nő alig várta, hogy mikor látja viszont hódolóját: végre célt és értelmet nyertek a napjai, végre beköszöntött az életébe a kaland! Élelmet, könyveket, gyertyákat hagyott a férfinak, hogy megkönnyítse számára a hosszú és fáradságos várakozás óráit a kápolnában – nem igazán tűnt helyénvalónak, hogy éppen Isten házát használják a céljaikra, ám mindez csak izgalmasabbá tette a helyzetet. Aztán pár nappal később a hölgynek el kellett utaznia a férjével, és mire visszatért, Casanovának nyoma veszett – éppolyan gyorsan és elegánsan tűnt el, mint ahogyan felbukkant.

Néhány évvel később Londonban egy Miss Pauline nevezetű fiatal hölgy felfigyelt egy hirdetésre az egyik helyi újságban. Egy fiatalember női albérlőt keresett a háza egyik szobájába. Miss Pauline Portugáliából érkezett, és nemesi sorból származott; a szeretőjével érkezett a városba, a férfinak azonban haza kellett térnie, úgyhogy a hölgy kénytelen volt egy darabig egyedül boldogulni, mielőtt ismét csatlakozhatott volna a társához. Magányos volt, szinte nincstelen, és rosszul viselte a balsorsát – mégiscsak úrilánynak nevelték, most viszont méltatlan körülmények közé kényszerült. Némi mérlegelés után válaszolt a hirdetésre.

A főbérlő, mint kiderült, nem más volt, mint Giacomo Casanova – és micsoda lovagnak bizonyult! Az általa ajánlott szoba takaros, a bérleti díj pedig alacsony volt; mindössze bérlője olykori társaságát kérte a lakhatásért cserébe. Miss Pauline habozás nélkül beköltözött. A tulajdonos és a bérlő sakkoztak egymással, lovagolni jártak és irodalomról cseréltek eszmét. Casanova jól neveltnek, udvariasnak és nagylelkűnek bizonyult. Komoly és nagyravágyó leányzóként Miss Pauline egyre inkább függött a barátságától; íme, egy férfi, akivel órákon át remekül el lehetett beszélgetni. Aztán egy napon Casanova feldúltnak mutatkozott; a hölgy kitartó kérlelésére bevallotta, hogy beleszeretett a bérlőjébe. Miss Pauline már készült visszatérni Portugáliába, hogy csatlakozzon a szeretőjéhez, úgyhogy egyáltalán nem ezt akarta hallani. Azt javasolta a férfinak, hogy menjen el lovagolni, hátha attól megnyugszik.

Aznap este a hölgyet értesítették, hogy Casanova leesett a lováról. Miután felelősnek érezte magát a balesetért, gyorsan hozzá sietett, és amikor az ágyban találta, önmagáról megfeledkezve a karjába vetette magát. Még ott helyben egymáséi lettek, és Miss Pauline egész további londoni tartózkodása alatt is szeretők maradtak. Amikor azonban eljött a hazatérés ideje, Casanova nem marasztalta a hölgyet, sőt vigasztalta, és azt fejtegette, hogy mindketten megadták a másiknak, amire az vágyott: a magány tökéletes, ideiglenes ellenszerét, amely után egy életen át barátok maradhatnak.

Pár évvel később egy spanyol kisvárosban egy Ignazia nevezetű fiatal és gyönyörű leányzó éppen elhagyta a templomot, miután meggyónt a papnak. Ekkor odalépett hozzá egy férfi – Casanova. Az idegen hazakísérte, és közben elmondta, mennyire rajong a fandangóért, egyúttal meghívta a hölgyeményt, hogy másnap csatlakozzon hozzá, és kísérje el a bálba. Casanova olyannyira eltért a környék többi férfiújától, akiket Ignazia meglehetősen unalmasnak talált, hogy rögtön igent mondott. A szülei nem repestek az örömtől, végül azonban sikerült meggyőznie az édesanyját, hogy gardedámként tartson ő is velük. Egy felejthetetlen estét követően – Casanova külföldihez képest meglepően tehetségesnek bizonyult a fandangóban – a férfi bevallotta, hogy halálos szerelemre gyulladt iránta. Ignazia szomorkásan azt felelte, hogy sajnos már eljegyezték. Casanova nem erőltette a dolgot, mindenesetre a következő napokban több táncos mulatságba és bikaviadalra is elvitte a lányt. Az egyik ilyen alkalommal bemutatta egy barátjának, egy hercegnőnek, aki teljesen nyíltan flörtölt vele; Ignaziát egyszer csak rendkívüli féltékenység kerítette hatalmába. Mostanra maga sem tagadhatta volna, hogy ő is beleszeretett a férfiba, ugyanakkor a kötelességtudata és a vallásos érzülete tiltotta számára az efféle bűnös gondolatokat.

Néhány napnyi gyötrődést követően Ignazia találkozóra hívta Casanovát, és megfogta a kezét: „A gyóntatópapom meg akarta ígértetni velem, hogy soha nem maradok kettesben magával – mondta. – Mivel ezt nem tudtam megígérni, nem adott feloldozást. Életemben most először történt velem ilyesmi. Isten kezébe helyezem a sorsomat. Eldöntöttem, hogy amíg itt marad, úgy teszek, ahogyan kéri. És ha legnagyobb bánatomra elhagyja Spanyolországot, majd kerítek magamnak egy másik gyóntatót. Szenvedélyem ugyanis bizonyára nem több, mint múló hóbort.”

Casanova kétségkívül a történelem egyik leghíresebb csábítója volt; alig akadtak nők, akik ellenállhattak volna a vonzerejének. Egyszerű módszerekkel dolgozott: miután megismerkedett egy hölggyel, kifürkészte annak természetét, együtt rezdült a hangulatváltásaival, kiderítette, hogy mi hiányzik az életéből, végül pedig betöltötte ezt a hiányt. Ő volt a tökéletes szerető. A polgármester unatkozó felesége kalandra és románcra vágyott; olyasvalakire volt szüksége, aki az idejét és a kényelmét áldozva udvarol neki. Miss Pauline számára leginkább a barátság, a magasztos eszmék és a tartalmas beszélgetések hiányoztak; ő nagylelkű, kiváló modorú férfiúra áhítozott, aki igazi, finom hölgyként bánik vele. Ignazia esetében a szenvedés és a kínlódás jelentett hiánycikket. Neki túl könnyű volt az élete, és ahhoz, hogy igazán elevennek érezhesse magát, és valódi bűnöket gyónjon meg a papnak, először is vétkeznie kellett. Casanova mindegyik esetben alkalmazkodott tehát a nők eszményeihez, és életre keltette vágyképeiket. Amint pedig kiszemeltje a bűvkörébe került, egy kis ravaszkodás és számítás elegendő volt, hogy beteljesüljön a kaland – mindössze egy fél napot kellett patkányok közt töltenie, le kellett vetnie magát a ló hátáról, vagy éppen úgy kellett alakítania az estét, hogy az a másik nő féltékennyé tegye Ignaziát.

A tökéletes szerető ritka jószág a modern világban, ennek a szerepnek a betöltése ugyanis komoly erőfeszítéseket követel az embertől. Intenzív figyelemmel kell lennünk a másik iránt, és ki kell fürkésznünk, hogy miben szenved hiányt, illetve élete mely aspektusai teszik csalódottá. Az emberek ezt sokszor tudat alatt végzett gesztusokkal, elejtett megjegyzésekkel juttatják kifejezésre; árulkodó lehet egy megváltozott hanghordozás, egy óvatlan tekintet. Ha sikerül megtestesítenünk, amiben hiányt szenvednek, máris jó esélyünk lesz arra, hogy ideális férfinak tűnjünk a szemükben.

A hatás megteremtése türelmet és nagyfokú figyelmet követel az embertől. A legtöbben túlságosan is saját vágyaik foglyai, azonkívül túlságosan türelmetlenek ahhoz, hogy megfelelően játsszák a tökéletes szerető szerepét. Hadd legyen ez a végtelen lehetőségek forrása! Legyünk oázis az önmagukkal elteltek sivatagában, és hamar látni fogjuk, csupán kevesen képesek ellenállni egy olyan személyiségnek, aki oly nagy figyelemmel viseltetik az ő vágyaik iránt, és mindent megtesz azért, hogy valóra váltsa az álmaikat. Akárcsak Casanova esetében, hírünk, miszerint hallatlan örömökben részesítjük partnereinket, ezúttal is meg fog előzni bennünket, és annyival könnyebbé teszi hódításainkat.

„Éltem elsődleges célja mindig is az érzéki örömök kibontakoztatásában rejlett. Mivel hamar tisztába kerültem azzal, hogy a szebbik nem kielégítésére születtem, így aztán mindig azon dolgoztam, hogy mind hatékonyabban végezhessem ezen feladatomat.”

CASANOVA

A szépségideál

1730-ban, amikor Jeanne Poisson mindössze kilencéves volt, egy jövendőmondó megjósolta, hogy egy napon XV. Lajos király szeretőjévé válik. Meglehetősen nevetséges előrejelzés volt, tekintve, hogy Jeanne a középosztályból származott, miközben a király a több évszázados hagyomány szerint a nemesség soraiból választotta ki ágyasát. Az sem segítette a kilátásait, hogy az apja hírhedt dúvad volt, az anyja pedig kurtizánként vált ismertté.

Jeanne számára ugyanakkor szerencsés körülményt jelentett, hogy az anyja egyik szeretője jelentős vagyont szerzett, és miután megtetszett neki az ifjú leányzó, hajlandó volt állni az oktatása költségeit. Jeanne így kiválóan megtanult énekelni, klavikordon játszani, azonkívül páratlan tehetséggel lovagolt, színészkedett és táncolt; az irodalom és a történelem terén pedig úgy remekelt, akár egy fiú. A drámaíró Crébillon bevezette a társalgás művészetébe. Mindezek mellett Jeanne még gyönyörű is volt, vonzereje és kecsessége már a kezdetektől kitüntette társai sorából. 1741-ben összeházasodott egy kisnemesi sorból származó férfival. Hamarosan – férje nevét felvéve – mint Madame d’Étiolles nekilátott, hogy megvalósítsa nagyszabású álmát: irodalmi szalont nyitott.
A kor összes jelentős szerzője és filozófusa gyakran látogatta a szalont, sokan nem is feltétlenül az emelkedett intellektuális élményért, hanem inkább azért, mert beleszerettek a házigazdába. Az egyikük nem más volt, mint Voltaire, akivel életre szóló barátságot kötött.

Jeanne a sikerei mellett sem feledkezett meg a jövendőmondó jóslatáról, sőt még mindig úgy vélte, hogy egy szép napon eséllyel hódíthatja meg a király szívét. Úgy adódott, hogy férje egyik vidéki birtoka határos volt Lajos király kedvenc vadasparkjával, és így egész egyszerűen a kerítésen keresztül megtekinthette az ország első emberét, majd megtalálta a módját, hogy az útjaik keresztezzék egymást; érdekes módon mindig éppen akkor, amikor a legelegánsabb, ugyanakkor alkalomhoz illő öltözékét viselte. A király hamarosan ajándék gyanánt egyre sűrűbben elküldte neki az elejtett vadakat. Amikor 1744-ben a hivatalos szeretője elhunyt, az udvar szépségei egymással versengve igyekeztek betölteni a megüresedett helyet, Lajos azonban nem sok figyelmet szentelt nekik, ugyanis egyre több időt töltött Madame d’Étiolles társaságában, aki valósággal rabul ejtette a kecsességével és a szépségével. Az udvar legnagyobb megdöbbenésére még ugyanebben az évben a középosztálybeli hölgyet tette meg új szeretőjének, aki a nemesi cím elfogadása után felvette a Marquise de Pompadour nevet.

A király híres volt arról, hogy kedvelte az újdonságot; nem elégedett meg azzal, hogy a szeretője a bájaival kényeztesse, az ilyesmi ugyanis önmagában véve egy idő után untatta, és ekkor hamar más felé fordult. Miután Jeanne Poisson kiválasztásának sokkja alábbhagyott, az udvaroncok azzal vigasztalódtak, hogy a hölgy úgysem fog sokáig megmaradni a pozíciójában – fejükbe vették, hogy bizonyára a középosztálybeli származás jelentette uralkodójuk számára az újszerűséget, ennek elmúltával azonban hamarosan kiadja választottja útját. Nem is sejtették, hogy a király elcsábítása korántsem az utolsó volt Jeanne terveinek sorában.

Telt-múlt az idő, és a király nemhogy nem unt rá szeretője, de egyre sűrűbben látogatta új kedvesét. Amikor a versailles-i kastélyban aláereszkedett a saját lakosztályából nyíló és a szeretője hálószobájába vezető titkos lépcsőkön, már a gondolatától is elszédült, hogy pillanatokon belül milyen örömökben fog részesülni. Először is a szoba, amelybe érkezett, mindig kellemesen be volt fűtve, azonkívül derűs illatokat árasztott. Aztán ott voltak a szemet gyönyörködtető részletek: Madame de Pompadour mindig más kosztümben mutatkozott, és mindig gondja volt arra, hogy mindegyik darab ugyanolyan elegáns, egyúttal meglepő legyen. Imádta a csinos holmikat – a finoman megmunkált porcelánt, a kínai legyezőjét és az aranyozott virágcserepeket –, és a király minden látogatásakor valami újjal és varázslatossal találkozhatott. A madame fellépése mindig könnyed volt; sosem mutatkozott lehangoltnak vagy rosszkedvűnek. Mindent az örömökért! Aztán ott voltak még a vele folytatott beszélgetések: Lajos korábban egyetlen szeretőjével sem tudott érdemben eszmét cserélni, nem is szólva arról, hogy közösen és önfeledten nevessenek valamin, a márkinő azonban, bármiről is esett szó, olyan ügyesen terelgette a beszélgetéseik folyamát, és gyöngyöző hangját is oly öröm volt hallani, hogy ezzel már önmagában is bármikor levette volna a lábáról. Amikor pedig mondandójuk végére értek, Jeanne odalépett a zongorához, és a lágy dallamokat annál csodálatosabb énekszóval kísérte.

Ha a király netán unottnak vagy levertnek tűnt, akkor Madame de Pompadour felvetette, hogy kezdjen valamilyen új vállalkozásba, esetleg építtessen magának egy új vidéki kúriát, és bátran vegye ki a részét a tervezés, továbbá a kert és a díszítés kialakításának feladataiból. Amíg pedig a király távol volt, Versailles-ban Madame de Pompadour átvette a palotában a szórakoztatás felügyeletét, és az irányítása alatt egy magánszínház hetente tartott előadásokat. A színészeket az udvaroncok közül válogatták, a női főszereplőt ugyanakkor mindig maga játszotta, nem mellesleg – mint arról bárki meggyőződhetett – Franciaország legkiválóbb amatőr színésznője is volt. Idővel a király is az új színház megszállottjává vált, és már alig várta a következő előadást. Új keletű érdeklődése mellett egyre bőkezűbben támogatta a művészeteket, és mélyebben belebonyolódott a filozófia és az irodalom kérdéseibe.
A király, akit mind ez idáig szinte kizárólag a vadászat és a szerencsejáték foglalkoztatott, egyszeriben jóval kevesebb időt töltött férfiak körében, és a művészetek pártfogójává lépett elő. Egy egész kor kapta a nevét az általa meghonosított esztétikáról – „Louis Quinze”, amely szakítást jelentett illusztris elődje, XIV. Lajos világlátásával.

Bármilyen hihetetlennek is tűnt, anélkül teltek-múltak az évek, hogy Lajos ráunt volna a szeretőjére. Az időközben hercegnővé emelkedett Jeanne befolyása jóval túlment a kultúra terepén, és hamarosan már a politikában is érezhetővé vált. Madame de Pompadour húsz esztendőn keresztül uralkodott az udvarban és a király szívében, mígnem 1764-ben, mindössze negyvenhárom esztendősen bekövetkezett, idő előtti halála véget nem vetett figyelemre méltó pályafutásának.

XV. Lajos komoly kisebbrendűségi komplexussal küzdött. XIV. Lajos, a francia történelem legerősebb királyának utódjaként egész neveltetése arra szolgált, hogy megfelelően felkészítsék a trónra – de vajon ki léphetett volna egy ilyen előd örökébe? Idővel fel is hagyott az ezzel kapcsolatos próbálkozásaival, és inkább átadta magát a testi örömöknek, amivel döntően meghatározta a nyilvánosságban róla kialakult képet; a környezetében lévők tisztában voltak azzal, hogy amennyiben befolyásolni szeretnék, nincs más teendőjük, mint hogy jelleme legprimitívebb vonásaira igyekezzenek hatni.

Madame de Pompadour, a csábítás géniusza azonban pontosan átlátta, hogy XV. Lajosban ott rejtőzik egy másmilyen, becsvágyó férfiú is, aki továbbra is áhítozik a nagyság után, és akinek a csinos ifjú hölgy iránt érzett szenvedélye éppen azt jelzi, hogy az élvhajhászattal szemben valamilyen tartósabb szépségre is vágyik. Első lépésként ki kellett gyógyítania Lajost krónikus unalmából. A királyok könnyen átengedik magukat a semmittevésnek, elvégre mindent, amit csak akarnak, tálcán kínálnak a számukra, és csak a legritkább esetben képesek megelégedni azzal, amijük van. Marquise de Pompadour azzal igyekezett megoldást találni erre a problémára, hogy a legkülönfélébb vágyképeket testesítette meg a király előtt, és gondoskodott a folyamatos izgalmi állapot fenntartásáról. Sokféle tehetséget mondhatott a magáénak, de legalább ilyen jelentőséggel bírt, hogy ezeket mindig olyan ügyesen villantotta fel a király előtt, hogy az sosem ismerte meg a határait. Amint megismertette a kifinomultabb örömökkel és élvezetekkel, a lelke mélyén szunnyadó összetört eszményképekhez fordult; a felé tartott tükörben Lajos a saját nagysága iránti sóvárgását látta viszont, azt a vágyat, amely Franciaországban óhatatlanul magába foglalta a kulturális vezető szerepét. Korábbi szeretőit kizárólag az érzéki vágyai kielégítése foglalkoztatta, Madame de Pompadourban azonban olyan társra lelt, aki segített átéreznie ezt a bizonyos nagyságot. A többieket könnyű volt helyettesítenie, Madame de Pompadourból azonban csak egy létezhetett.

A többségünk meg van győződve arról, hogy belül jóval hatalmasabbak és jelentősebbek vagyunk, mint amit a külvilágnak mutatunk magunkból. Az emberek tele vannak meg nem valósított eszményekkel: lehetnénk művészek, gondolkodók, államfők, spirituális vezetők, csak éppen a kegyetlen és részvétlen világ megfosztott bennünket ezektől a nagyszerű lehetőségektől, és megakadályozta, hogy igazán kibontakoztassuk a képességeinket. Sok esetben éppen ez a csalódás ad kulcsot az emberek elcsábításához, illetve ahhoz, hogy ezt a csábítást hosszabb időn keresztül is fenntartsuk. A tökéletes szerető tisztában van vele, hogy miként teremtse meg ezt a mágikus hatást. Amennyiben csak az emberek fizikai szükségleteivel törődik, ahogyan azt az amatőr csábítók teszik, akkor ez nemhogy nem lesz elegendő, de idővel egyenesen megvetést fog kiváltani a másikból. Ha viszont a jobbik énjükre igyekszünk hatni, a kifinomultabb szépségideáljaiknak igyekszünk megfelelni, akkor észre sem veszik, hogy valójában elcsábítjuk őket. Érjük el tehát, hogy emelkedetté váljanak, hogy fenségesnek és szelleminek érezhessék magukat, és határtalan hatalomra teszünk szert velük szemben.

„A szerelem napvilágra hozza a szerető nemes és rejtett tulajdonságait, ritka és kivételes jellemvonásait; előfordulhat tehát, hogy hétköznapi karakteréből mindezek kevéssé olvashatók ki.”

FRIEDRICH NIETZSCHE

Kulcs a karakterhez

Mindannyian őrzünk magunkban valamilyen ideált arról, amivé válni akarunk, vagy arról, hogy a másikat milyennek szeretnénk tudni magunk mellett. Ez az ideál a legkorábbi éveinkig nyúlik vissza, és abban gyökerezik, ami egykor hiányzott az életünkből, amit mások nem adtak meg a számunkra, illetve amit mi nem értünk el. Lehetséges, hogy túlságosan el voltunk kényeztetve, és emiatt felnőttkorunkra vágyunk a veszély és a lázadás után. Ha így áll a helyzet – ugyanakkor meg is riadunk a veszélyektől –, úgy nagyon is lehetséges, hogy olyan társat keresünk, aki viszont otthonosan érzi magát a fenyegetettség közepette. Elképzelhető, hogy ideálunk ennél fennköltebb, és lehetséges, hogy kreatívabbak, erkölcsösebbek vagy egyszerűen csak jobbak akarunk lenni. Bármiről is legyen szó, a kérdéses ideál mindig olyasmi, aminek – legalábbis így érezzük – híján vagyunk.

Előfordulhat, hogy ezt az ideált mélyre temettük magunkban, de attól még lelkünk homályában ott rejtőzik valahol, és alig várja, hogy ismét életre keljen. Ha egy másik személy rendelkezik ezzel az ideális tulajdonsággal, vagy megvan a képessége arra, hogy előcsalogassa azt belőlünk, akkor könnyen szerelembe esünk vele. Mindannyian így reagálunk a tökéletes szeretőkre. Ezek a csábítók felismerik, hogy minek vagyunk a híján, és megteremtik azt a vágyképet, amellyel a leginkább fel tudnak kavarni; visszatükrözik felénk saját ideálunkat, a továbbiakat pedig mi magunk végezzük el azáltal, hogy rájuk vetítjük legmélyebb vágyainkat és sóvárgásunkat. Casanova és Madame de Pompadour nem egyszerűen szexuális afférokra csábították a kiszemeltjeiket, hanem elérték, hogy mélyen átélt szerelemre gyúljanak irántuk.

A tökéletes szerető módszerének kulcsa, hogy képesek legyünk az alapos megfigyelésre. Ne foglalkozzunk a célpontjaink szavaival és tudatos viselkedésével; koncentráljunk a hanghordozásukra, arra, hogy mikor pirulnak el, mikor vetnek ránk egy óvatlan, árulkodó pillantást – figyeljünk azokra a jelekre, amelyek elárulják mindazt, amiről a szavaik hallgatnak. A rájuk jellemző ideált sokszor ellentmondásokon keresztül fejezik ki. XV. Lajos királyt csak a fiatal lányok és az őzek hajkurászása kötötte le, ám ez valójában csak a saját magával kapcsolatos mélységes csalódottságát leplezte; a lelke mélyén arra áhítozott, hogy a nemesebb tulajdonságai miatt becsüljék.

Sosem adódott még olyan kiváló pillanat a történelemben a tökéletes szerető szerepének eljátszására, mint manapság, ugyanis olyan világban élünk, amelynek elvárásai szerint mindennek emelkedettnek kell lennie, és minden cselekedetnek a legjobb szándékokból kell fakadnia. A hatalom az abszolút tabutéma: habár életünk minden egyes napján folyamatos hatalmi harcokba bonyolódunk másokkal, a közmegegyezés szerint az ilyesmiben semmi becsülendő, önfeláldozó vagy emelkedett mozzanat nem lehetséges. A tökéletes szerető viszont eléri, hogy az ember nemesebbnek érezhesse magát, és még az érzékiséget és a szexualitást is átszellemültté tudja tenni. A többi csábítóhoz hasonlóan a tökéletes szerető is a hatalom eszközeivel játszik, manipulációit azonban az ideál álcája mögé rejti. Csak kevesen látnak át ármánykodásán, és csábításai így annál tartósabbá válhatnak.

Bizonyos ideálok a jungi archetípusoknak is megfeleltethetők, vagyis rendkívül mélyen gyökereznek a kultúránkban, és jelenlétük leginkább tudattalan. Az egyik ilyen ideál a hős lovag alakjával kapcsolatos.
A középkori udvari szerelem hagyományában a lovag, illetve a trubadúr keresett egy – majdnem minden esetben házas – hölgyet, akinek a vazallusául szegődött. Rendkívüli próbatételeket állt ki a kedvéért, veszélyes zarándokutakra indult a nevében, és hogy szerelméről tanúbizonyságot tegyen, olykor még rettenetes kínzásokat is elviselt. (Az utóbbi jelenthette a test megcsonkítását, például a körmök leszakítását vagy egy fül levágását is.) Emellett költeményeket szerzett és csodálatos dalokat énekelt neki, elvégre egyetlen trubadúr sem érhetett célt anélkül, hogy valamilyen esztétikai vagy szellemi minőséggel próbálja levenni lábáról választott hölgyét. Az archetípus kulcsa a feltétel nélküli odaadásban rejlik. Egy olyan férfi, aki nem engedi, hogy a hadviselés, a dicsőség vagy a vagyon ügyei összezavarják az udvarlása során, hallatlan hatalommal bírhat a kiszemeltje felett. A trubadúr szerepe azért válhatott eszményképpé, mert igazán ritkán találkozni olyan emberrel, akinek ne önmaga és a saját pillanatnyi érdekei volnának a legfontosabbak. Egy nő számára mindig rendkívül vonzó, ha egy önzetlen és odaadó férfi figyelmét sikerül felhívnia magára – az ilyesmi érthető módon hízeleg a hiúságának.

A 18. századi Oszakában egy Niszan nevezetű férfi sétára kísérte Deva kurtizánt. Először az útjukba eső bokorheréket locsolta meg vízzel, amelytől azok olyannak tűntek, mintha harmat csillogna rajtuk. Devára mély benyomást tettek a látottak. „Úgy hallottam – mondta –, hogy a szarvaspárok előszeretettel heverésznek a bokorherék mögött. Milyen pompás volna egyszer élőben is látni az ilyesmit!” Niszannak több sem kellett, és még aznap leromboltatta Deva házának egy részét, hogy tucatjával bokorheréket ültessen arra a szakaszra, amely az imént még a hálószobájához tartozott. Aznap este megbízott néhány parasztot, hogy gyűjtsenek be néhány szarvast a hegyekből, és hozzák le őket a házhoz. Másnap Deva pontosan arra a látványra ébredt, amelyről előző nap ábrándozott. Miután lenyűgözték a látottak, Niszan elvitette a szarvasokat, és újjáépíttette a házát.

A történelem egyik leggálánsabb szeretője, Szergej Szaltikov balszerencséjére a történelem egyik legkevésbé elérhető asszonyába, Katalin hercegnőbe, Oroszország későbbi cárnőjébe szeretett bele. A férje, Péter cár, árgus tekintettel követte Katalin minden lépését, és miután arra gyanakodott, hogy a nő meg akarja csalni, szolgák hadseregét szabadította rá, hogy gyámkodjanak felette. Katalin elszigeteltnek és magányosnak érezte magát, ráadásul semmilyen eszközzel nem rendelkezett ahhoz, hogy változtasson a helyzetén. Szaltikov, a jóképű, fiatal katonatiszt a fejébe vette, hogy felszabadítja ebből az áldatlan állapotból. 1752-ben barátságot kötött Péterrel és a Katalinra vigyázó párral. Ennek köszönhetően rendszeresen láthatta Katalint, és válthatott vele néhány szót, világossá téve előtte a szándékait. Egészen hajmeresztő és veszedelmes manőverekre ragadtatta magát, hogy kettesben is találkozhasson a hölggyel, többek közt egy királyi vadászat során eltérítette Katalin lovát, hogy követhesse az erdő mélyére. Tudomására hozta, milyen együttérzéssel viseltetik a megpróbáltatásai iránt, és bármit megtenne azért, hogy segítsen rajta.

A Katalinnak való nyílt udvarlás természetesen azonnali halálos ítéletet vont volna maga után, és Péter egy idő után sejteni kezdte, hogy a felesége és a katonatiszt közt szövődő szálak esetleg gyöngédebbek a megengedettnél, mindenesetre sosem tudta bizonyítani. Aggodalmai nem szegték Szaltikov kedvét, aki még több energiával és leleménnyel találta meg a módját, hogy összehozzák a titkos találkákat. A pár két éven át folytatott viszonyt egymással, és Szaltikov lett az apja Katalin fiának, Pálnak, akiből Oroszország későbbi cárja is lett. Amikor Péter végül megszabadult tőle – Svédországba küldte a buzgó tisztet –, lovagiasságának híre megelőzte Szaltikovot, és a hölgyek gyakorlatilag sorban álltak előtte, abban bízva, hogy talán őket is elcsábítja. Nekünk természetesen nem kell ilyen életveszélyes kockázatot vállalnunk ahhoz, hogy önfeláldozónak és odaadónak tűnjünk a másik szemében – és ezért a méltó jutalmunkat is bezsebeljük.

Az 1920-as években a tökéletes szerető megtestesítője Rudolph Valentino volt – vagy legalábbis az a kép, amelyet Valentino teremtett a filmvászonra. Minden, amit tett, az ajándékok, a virágok, a tánc, vagy éppen az, ahogyan a nők kezére pillantott – minden a részletek iránti rendkívüli érzékenységről árulkodott, vagyis azt bizonyította, hogy kizárólag a másikra képes gondolni. Egy olyan férfit játszott el, aki nem siette el az udvarlást, és komoly erőfeszítéseket tett azért, hogy azt esztétikai élménnyé alakítsa. A férfiak gyűlölték Valentinót, mivel a felbukkanása után a nők tőlük is azt várták, hogy igyekezzenek megfelelni az általa megtestesített, végtelenül türelmes és figyelmes férfiideálnak. Semmi sem vonzóbb a türelmes figyelemnél. Ennek köszönhetően ugyanis az affér fennköltnek és érzékinek fog érződni, és elfeledteti, hogy végső célja a szexualitásban rejlik. Valentino vonzereje azzal magyarázható, hogy – különösen manapság – ez a típus rendkívül ritka. Szinte példátlan, hogy valaki őszintén igyekezzen megfelelni ennek az oly jelentős női vágyképnek, mindenesetre emiatt az csak annál vonzóbb a nők számára.

Amennyiben a lovagias szerető továbbra is a nők eszményképének tekinthető, úgy a férfiak esetében hasonlót mondhatunk el a Madonna, illetve a prostituált alakjáról – arról a női archetípusról tehát, amely az érzékiséget egyfajta spiritualitással vagy ártatlansággal képes vegyíteni. Gondoljunk az itáliai reneszánsz nagy kurtizánjaira, például Tullia d’Aragonára, aki, akárcsak az összes udvarhölgy, lényegében örömlány volt, később azonban költőként és filozófusként vált ismertté, amivel sikeresen leplezte valódi társadalmi státuszát. Tulliát amolyan „őszinte kurtizánnak” nevezhetnénk; ezek a prostituáltak rendszeresen járnak templomba, noha nem minden hátsó szándék nélkül: az istentiszteleten részt vevő férfiak számára ugyanis hallatlan izgalmat jelent a felbukkanásuk. Bordélyházakban éltek, amelyeket azonban a műalkotások és a könyvek – többek közt Petrarca és Dante kötetei – megkülönböztettek az efféle, közönségesebb helyszínektől. A férfi számára a kalandot az jelentette, hogy olyan nővel feküdhet össze, aki eligazodik a szexualitás dolgaiban, ugyanakkor egy anya érzékenységével és egy értelmiségi vagy egy művész szépérzékével rendelkezik. Amíg a hétköznapi prostituált a vágy mellett jó eséllyel bizonyos fokú undort is keltett potenciális kuncsaftjaiban, addig az őszinte kurtizánnak gondja volt arra, hogy társaságában a szex emelkedettnek és ártatlannak tűnjön, mintha csak egyenesen az édenkertben kerülne sor a légyottra. Az ilyen hölgyek rendkívüli hatalommal bírtak a férfiak felett, és a mai napig megmaradtak eszményképnek, ha másért nem, azért biztosan, mert olyan sokféle élvezetet tudnak kínálni. A lényeg a kétértelműség