Fordította

Farkas Krisztina

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tara Menon: Under Water

Riverhead Books, New York, 2026

Copyright © Tara K Menon, 2025

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Farkas Krisztina

Minden jog fenntartva

Borítókép © Grafissimo/Getty Images

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

A magyar kiadás a Simon & Schuster UK Ltd engedélyével készült.

Jelen könyvet vagy részeit reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus vagy más módon – közölni tilos a Kiadó írásos engedélye nélkül.

Anyámnak, Shobhának,
akinek mindent köszönhetek.

Vasárnap

Hát van olyan újdonság, mely fölérne azzal az egyhangúsággal, amelyben mindent ismerünk, s éppen mivel ismerjük, szeretjük is?1

George Eliot

A szigeti élet egyik fajára a másik után a kihalás fekete éje ereszkedett.

Rachel Carson

Lemérek minden Bánatot

Vizsga szemekkel én –

Hogy Az vajon súlyosb-e vagy

Könnyebb mint az Enyém.2

Emily Dickinson

Elegáns étteremben ülök – gyertyák, fehér abroszok, csillogó ezüst evőeszközök, egyenruhás pincérek −, az asztalomnál három férfi. A termet hangos beszélgetés és nevetés tölti be. Négy pincér érkezik, és összehangolt mozdulatokkal tányérokat helyeznek elénk, rajtuk egy-egy egész hal. A kezek újra bort töltenek, mi pedig enni kezdünk, késsel és villával fehér húsdarabokat emelünk le a csontról.

A velem szemben ülő férfi hirtelen fuldokolni kezd. Az arca előbb rózsaszínre, majd vörösre, végül sötétbordóra vált. Senki nem mozdul, hogy segítsen, mert a többiek is a torkukat markolják, és levegőért kapkodnak. A férfi a szája elé teszi a kezét, és váratlanul, görcsösen felköhög. Leereszti a tenyerét, és egy emberi ujjat pillantunk meg, rajta csillogó éjkékre festett köröm. A tőlem jobbra ülő férfi egy hosszú, fekete hajcsomót köhög fel. A bal oldalamon ülő férfi a szájába nyúl, és egy kislábujjat húz elő, melyen csillagokkal díszített, kis ezüstgyűrű van. Az étterem megtelik a köhögés, fuldoklás, fröcsögés, zihálás, köpködés, öklendezés zajával. Az egyik nő egy fület tart a magasba. A másik egy orrot. A terem túloldaláról egy hüvelykujjat hajítanak az asztalunkra. Egyre hangosabb az üvöltözés.

Ekkor valami csiklandozni kezdi a torkom, de megpróbálom visszafojtani. Tudom, mi következik. Nagyot nyelek, de száraz a szám. A vizespohárért nyúlok, hogy leöblítsem a torkom, ám amikor kortyolnék, már nem bírom visszatartani. Felköhögök.

A tenyeremen a szemed, engem néz, barna szempillái göndörek és nedvesek.

1

NEW YORK, 2012. október 28., vasárnap

Az ablakpárkányon a cserepes chili élénkzöld levelei a napfény után kapnak, apró, vérvörös ujjai a mennyezet felé nyújtóznak. A nyitott ablakon beáramlik egy fuvallat, és a levelek táncoló árnyékokat vetnek a falra. A reggeli fény láthatóvá teszi a pókhálószerű repedéseket a festékben, a leghosszabbon végighúzom a mutatóujjam körmét. Az alsó szomszéd bevágja az ajtót, mire a napfény szabályos négyszöge enyhén megremeg a falon, majd újra mozdulatlanná válik. A növény csúcsáról lecsípem a legnagyobb chilit, erősen összenyomom a hüvelyk- és a mutatóujjam között, amíg szét nem reped, és az apró, tojásfehérje-színű magok elő nem törnek belőle. Az összepréselt termést a számba dugom, és lassan szívogatni kezdem, aztán foltos ujjbegyeimmel bedörzsölöm az ajkam, a nyakam és a mellkasom. A chili az otthonomra emlékeztet.

Valahányszor rémálomból ébredek, így kezdem a napot. Ahogy mindig, most is gyorsan jelentkezik a hatás. A szám kigyullad a hőségtől, a bőröm szúr, majd égni kezd, a húsom lángol. Az arcom átforrósodik, a hőmérsékletem megemelkedik, a homlokomon és a halántékomon lassan gyöngyözni kezd az izzadság, és a cseppek lecsorognak az arcomon. Hamarosan a felső ajkam bizseregni kezd, ezernyi apró tű szurkálja a lágy húst, amíg forrónak és teltnek nem érzem. Folyni kezd az orrom, és gyorsabban lélegzem. Be kell szívnom a levegőt, hogy lehűtse a nyelvem.

A majáknak van egy szavuk arra, amit csinálok: huuyub, csücsörítve beszívni a levegőt chilievés után. Behunyom a szemem, és megpróbálom helyreállítani a paraszimpatikus idegrendszerem. Hosszú, szabályozott belégzés, egy, kettő, három, még hosszabb, szabályozott kilégzés, egy, kettő, három, négy. A növény legkisebb levelére összpontosítok, és hagyom, hogy minden más kiessen a fókuszból, amíg úgy nem érzem, hogy ismét nyugodtabban ver a szívem.

Kisgyerekként tanultam meg, hogyan szabályozzam a szívverésem a légzésem segítségével, amikor annak a szigetnek a sekély vizeiben úsztam, ahol felnőttem. Az úszás legfontosabb része a légzés, mondta egyszer Anurak, meg kell tanulnod lélegezni, mielőtt úszni kezdesz. Anurak nyolc percig tudott úszni lélegzetvétel nélkül. Én háromig, ha jó napom volt. Arielle egyszer négy percig bírta.

Az amerikai chilipaprikák (genus: Capsicum) és az ázsiai bors (genus: Piper) nem állnak rokonságban egymással. A chili angol neve, chili pepper, azaz chilibors helytelen elnevezés, amit Kolumbusz Kristóf hagyományozott ránk. Ferdinánd király és Izabella királynő az arany mellett a fekete bors után sóvárgott a legjobban. Amikor Kolumbusz nem találta meg Indiát, nem találta meg az áhított fűszert sem, helyette viszont rábukkant arra az erős ízű növényre, amely a véletlenül felfedezett földön termett. Chiliborsnak nevezte el, hogy enyhítse a csapást.

Arielle és én azzal töltöttük a gyerekkorunkat, hogy ehhez hasonló tényeket gyűjtöttünk össze azoktól a férfiaktól és nőktől – botanikusoktól, geológusoktól, tengerbiológusoktól, lepidopterológusoktól, természetvédőktől −, akik eljöttek megnézni az Andamán-tengerben fekvő szigetünket. Egy este, vacsora után egy svéd újságíró beszélt nekünk a huuyubról. Erre egy kaliforniai végzős egyetemista, aki versenyezni akart vele, Kolumbuszról és kalandjairól kezdett mesélni. Ha nem lett volna Kolumbusz, a thai ételekben nem lenne chili, jelentette ki fölényesen, miközben újabb halom fehér rizst mert a tányérjára. Úgy nézett körül, mint aki tapsra vagy köszönetre számít. Arielle a szemét forgatva rám sandított, én pedig igyekeztem visszatartani a nevetést.

Kilógatom a számból a nyelvem, hogy minél nagyobb felületen érje a hűs levegő. Amikor ez sem használ, a hüvelyk- és a mutatóujjam közé csípem, hátha a nyomás enyhíti az égető érzést. Fogalmam sincs, minek játszom el ezt a színjátékot, hiszen tudom, hogy semmit sem számít. A fájdalom a neuronok pillanatnyi zavara. A chiliben lévő kapszaicin ugyanazokhoz a receptorokhoz kapcsolódik, amik segítségével a testünk a hőt érzékeli. Az agyam azt hiszi, hogy a szám valóban felforrósodott, mintha tüzet nyeltem volna. Próbálom meggyőzni az agyam, hogy téved, és néhány pillanatig mintha sikerülne visszaszereznem az irányítást a testem felett, de végül mégis kénytelen vagyok újra összepöndöríteni a nyelvem, hogy beszívjam a levegőt. A chili egy nem létező veszélyre figyelmeztet, és szükségtelenül felpörgeti a testet. Minden rendszer beriaszt, hogy megvédjen a hőségtől, ami nincs is.

A kapszaicinról egy holland paleobotanikustól hallottunk. Kis képeket rajzolt egy újság margójára, hogy elmagyarázza a receptorok működését.

Arielle-lel régen chiliversenyeket rendeztünk. Leültünk egymással szemben az asztalhoz, és chilipaprikákat ettünk egészben, egyszerre mindig csak egyet. Egyetlen szabály volt: aki először megadta magát a kényszernek, hogy egyen vagy igyon valamit, az veszített. Ugráltunk, kiöltöttük a nyelvünket, kiabáltunk, sikítoztunk, káromkodtunk. Azzal kínoztam, hogy lassan kitöltöttem egy pohár hideg tejet, és letettem mellé. Általában én nyertem.

Amikor nem bírom tovább, leveszem a nagy méretű pólót, amiben aludtam, és belépek a zuhanyfülkébe. Megnyitom a hideg csapot, és beállok a víz alá, ami olyan jeges, hogy elakad a lélegzetem. Hagyom, hogy a víz egyenesen a számba folyjon, és nagyokat kortyolok, pedig tudom, hogy ez nem segít. Utána meztelenül és vizesen lefekszem a nappali padlójára, és egy jéggel megtöltött konyharuhát nyomok a csupasz mellkasomra. Kiveszek egyet a jégkockák közül, és lassan elzsibbasztom vele feldagadt ajkam.

Arról a napról csak két látható sebem maradt. A bal combomon lévő sötét színű és kerek, tökéletes kis érme éppen a csípőcsontom alatt, könnyű összetéveszteni egy anyajeggyel. De a hasamon lévő heg húsz centi hosszú, és olyan hófehér, hogy szinte leugrik a barna bőrömről – úgy néz ki, mintha valaki fogott volna egy henteskést, és megpróbált volna felnyitni a bordakosaram íve mentén. Az ablakon beeső napfény félbevágja a heget, az alsó néhány centi árnyékban marad. Felemelem a földről a csípőm, hogy az egészet lássam.

Úgy ismertem a testét, mintha az enyém lenne – a három apró anyajegyet az alkarján, bal vállán az őszibarack formájú tűzfoltot, amit utált, a jobb bokáján a tengeriteknős-tetoválást, ami illett az én bal bokámon lévőhöz – ő viszont soha nem fogja látni azt, akivé lettem.

A múlt hétvégén levetkőztem egy férfi előtt, akivel néhány órával azelőtt találkoztam, és elakadt a lélegzete. Miután összeszedte magát, megkérdezte:

– Mi történt?

– Elestem – mondtam.

Amikor szeretkeztünk, nagyon ügyelt rá, hogy ne érjen a hasamhoz, mintha attól félt volna, hogy egy óvatlan mozdulattal újra felhasít.

Azok közül a férfiak közül, akikkel lefeküdtem, többen is hasonlóképpen reagáltak, elakadt lélegzettel, felhúzott szemöldökkel, néma megdöbbenéssel. Néhányan, mint ahogy ő is, egyenesen rákérdeznek, de sokan nem. Vannak, akik egyenesen úgy tesznek, mintha nem vennék észre, aztán mind a ketten úgy teszünk, mintha nem láttam volna a reakciójukat. Régebben megkértem őket, hogy kapcsolják le a villanyt, mielőtt levetkőzöm, hogy megkíméljem őket a kellemetlen helyzettől, de az utóbbi időben már nem szoktam. Hadd lássák. Azokról a sebhelyekről soha nem fognak tudomást szerezni, amelyek már eltűntek. Az után a nap után az álmatlan éjszakáimon megszámoltam minden vágást, horzsolást és zúzódást a testemen. Száztizenhétig jutottam.

Fájni kezd a hátam a kemény padlódeszkán. A hasamra fordulok, és az utolsó jégkockával kis köröket rajzolok a poros padlóra. Hallom, hogy e-mail érkezik a telefonomra, aztán még egy, majd még egy. Felkelek, hogy megnézzem. Ahogy vártam, mindegyik üzenethez egy-egy dokumentumot csatoltak, a tárgy mezőben pedig szerkesztői utasítások állnak: tényeket ellenőrizni, átolvasni, tényeket ellenőrizni. Egyik e-mailben sincs szöveg.

Egy szupergazdagoknak szóló utazási magazinnál dolgozom, amelynek Cortés a címe. (Na igen.) A hivatalos munkaköröm szerkesztőségi asszisztens, így a legnagyobb intellektuális izgalommal járó feladatom az, hogy források megjelölése nélkül szövegeket írok Az öt legjobb… sorozat fotóihoz. Az öt legjobb természetközeli célpont Dél-Amerikában. Az öt legjobb üdülőhely Svájcban. Az öt legjobb sziget elvonulásra, ahol dekolonizálhatod jógagyakorlásod. Nem én választom ki az öt legjobbat. Én csak minden héten kapok egy e-mailt fotókkal és néhány vázlatponttal. A dolgom annyi, hogy ezeket a minden nyelvtani szabályt nélkülöző töredékeket ábrándos hangú prózává alakítsam.

– Az a cél, hogy ha az olvasóid behunyják a szemüket, oda tudják képzelni magukat – mondta a szerkesztőm az első napon, amikor odakísért az asztalomhoz, majd átnyújtott egy kék kávésbögrét, egy neonzöld post-it lapot, és egy csomagot a személyzeti osztályról. A bögrén egy tizenhetedik századi hajózási útvonalakat ábrázoló térkép volt. A post-iten a következő szavak álltak: látvány, hang, illat, érzés. A köszöntő levél a pakk tetején három különböző megfogalmazásban figyelmeztetett arra, hogy az alkalmazottak közötti szerelmi viszonyt határozottan elítélik, és azonnal jelenteni kell.

Könnyedén összerakom azokat a cirkalmas mondatokat, amelyek a londoni bankárokat és manhattani ügyvédeket luxuslakásaikból a luxushotelek még nagyobb komfortjába csalogatják. Ilyen emberek közelében nőttem fel. A munkahelyi íróasztalomon álló repibögrémet teleraktam papírcetlikre firkált jelzőkkel: elszigetelt, rejtett, tiszta, érintetlen, csillogó, vad, filmbe illő, szikrázó, pompás, zord, szeplőtlen, makulátlan, elhagyatott, igéző, varázslatos, kristályos, zavartalan. Minden fotóhoz találomra kiválasztok hármat, és közhelyes mondatokba rendezem őket. Ilyesféle mondatok megfogalmazásával töltöm a napjaimat: „Érintetlen homokjával és igézően kék vizével ez a filmbe illő tengerpart megéri a gyalogtúrát.”

A munkahelyemen töltött második héten elkövettem azt a hibát, hogy Goán élő halászokról írtam. A szöveg leadása után pár perccel a szerkesztő behívott az irodájába, és gyorsan ráncba szedett.

– Nyaralni azért megyünk, hogy elmeneküljünk az emberek elől – világosított fel.

Azóta nem volt több ilyesféle baklövésem, de az elmúlt hónapokban elkezdtem alternatív szövegeket írni minden egyes úti célról, ami bekerült Az öt legjobb közé. Ezekhez a B oldalakhoz fotókat is keresek az interneten – egy kisfiú építkezésen dolgozik Srí Lankán (Az öt legjobb öko-üdülőhely Dél-Ázsiában), egy idős nő csirkéket vág a Fülöp-szigeteken (Az öt legjobb roncsbúvár merülőhely a világon), egy csapat alig tizenéves lány egy mexikói bárban táncol (Az öt legjobb kiruccanás New York Cityből): „Egy tequilát nyakaló amerikai turistákkal teli bárban fiatal lányok nyakbakötős felsőben és magassarkúban mozognak a zenére, miközben arra várnak, hogy kiválasszák őket éjszakára.” A színesben kinyomtatott fotókat a legépelt szövegekhez tűzöm, és az asztalfiókomba süllyesztem őket. Közben arra gondolok: látvány, hang, illat, érzés. Meg a gyerekmunkások bőrkeményedéses kezére, a sörösüvegek részeg nevetéssel keveredő csilingelésére, a marinált grillcsirke édes-sós ízére és az óceánon lebegő vastag műanyagpalack-szigetekre.

Érkezik egy negyedik e-mail. A tárgymezőben a következő: Az öt legjobb tengerpart Afrikában. Megnyitom, és látom, hogy öt csatolmány tartozik hozzá, és egyetlen sornyi szöveg: „Holnap munkaidő végéig küldd vissza.” Magam köré csavarok egy törölközőt, és megnyitom a levelet a laptopomon. Öt, strandokat ábrázoló fotó, mindegyik alatt a név és az ország: Trou-aux-Biches, Mauritius; Diani Beach, Kenya; Ifaty, Madagaszkár; Bazaruto, Mozambik; Csontvázpart, Namíbia.

Ma nem az irodában dolgozom – a szerkesztőmnek azt mondtam, hogy orvoshoz megyek a külvárosba, ami az egész délutánt kitölti. Nem örült, de megengedte, hogy távol maradjak, feltéve, hogy minden munkámat elvégzem otthonról.

Rákattintok Trou-aux-Biches fotójára, hogy kitöltse a képernyőt. A homok lágy elefántcsontszínű, az ég akvamarinjánál csak a víz türkizkékje élénkebb. A pálmafák sora előtt üres fa nyugágyak fekszenek hatalmas rózsaszín napernyők alatt. Sehol egy ember vagy állat. A Wikipédiától megtudom, hogy a város a tizenkilencedik században halászfaluként működött, hogy a partszakasz tavaly elnyerte a World Travel Awards A világ legnépszerűbb strandja címét, és hogy az ország legnépszerűbb tengerpartja a naplementét csodálók körében. Az utóbbi állítást nem erősítették meg, az idézetnek nincs forrása.

Átváltok egy szállásfoglaló weboldalra, hogy elolvassam a vagy eksztatikus, vagy éppen lesújtó véleményeket a közeli hotelekről: „Maga a Paradicsom.” „Felháborító kiszolgálás!” „Fantasztikus a személyzet, mindenkit név szerint ismernek.” „Penészes szobák.” „Egy szelet mennyország!” Átugrom a leírást egy angol pár balul elsült nászútjáról egy ötcsillagos golfparadicsomban, és elkezdek csak úgy a magam szórakoztatására olvasni.

Valaha Mauritius volt a dodó egyetlen élőhelye. Amikor a tizenhatodik század végén holland tengerészek először megpillantották a madarakat, azok semmi jelét nem mutatták annak, hogy félnének az embertől. Közömbösségük könnyű célponttá tette őket, és úgy sejtem, a röpképtelenségük sem segített. Néhány tengerész panaszkodott az ízük miatt. Mindenesetre a dodót kevesebb mint száz évvel később látták utoljára. Az ember a történelem során először ismerte fel, hogy képes egy teljes faj kiirtására.

Kinyitom a telefonomon a jegyzeteket, és írni kezdek: „A Pamplemousse kerületben fekvő Troux-aux-Biches Mauritius legkáprázatosabb tengerpartja. Ússzon a mámoros délutánokon, majd élvezze a lélegzetelállító naplementéket!” Átpörgetem a Google-fotókat az egyik templomról, amíg a fejemben össze nem áll a következő mondat: „Egy időre hagyja maga mögött az érintetlen, elefántcsontszínű homokkal borított tengerpartot és a türkizkék óceánt, és látogasson el a sziget 1888-ban épült, legnagyobb hindu templomához.”

Hamar belejövök, még a bögrém sem kell hozzá. Diani: lélegzetelállító, makulátlan, szikrázó. Bazaruto-sziget: érintetlen, varázslatos, ragyogó. Ifaty: vad, zavartalan, bámulatos. Az első négy strandhoz húsz perc alatt megírom a szövegeket, de a szokásos jelzők egyike sem ragadja meg a Csontvázpart ijesztő szépségét. Új ablakot nyitok, és olvasni kezdek. A namíbiai partvidéknek azt a részét, ahol a Benguela áramlat vad hullámai találkoznak a Namíb-sivataggal, egy angol nevezte el, aki leírást készített egy híres hajótörésről. A homokpartot bálnák, fókák, és több mint ezer hajó szétszóródott maradványai borítják. A Dél-Afrikában vándorló, vadászó-gyűjtögető szan őslakosok ezt a területet úgy hívták: „A föld, amit Isten mérgében teremtett”; portugál katonák pedig a „Pokol kapujának” nevezték. Ma a Csontvázpart Nemzeti Park kapuját festett koponyák és valódi bálnacsontok díszítik. Ez a strand nem a Cortés olvasóinak való.

Miután felöltözöm, letépek két kis chilit a növényről, és gondosan betekerem őket egy papír zsebkendőbe. Beteszem a kabátom zsebébe, és elindulok.

2

THAIFÖLD, 2004. december 25., szombat

Perzselő a hőség. A felhők teljesen elvonultak, a nap akadálytalanul éget, a víz nyugodt és néma. A látóterem széle elhomályosodik, és a világ összeszűkül. Behunyom a szemem, a nyakamhoz meg az arcomhoz nyomok egy dobozos üdítőt, megpróbálom visszahozni a perifériát a látómezőmbe, de forró bőröm hamar elszívja azt a kevés hideget, ami a fémben maradt. Képtelen vagyok odafigyelni a kezemben tartott könyvre. Arielle-t nem zavarja a hőség (a thai vérem, hencegett gyakran, tudta, mennyire idegesít), nyugodtan olvasgat.

Érzem, hogy valami fürgén végigmászik a lábamon, felemelem a fejem, és még éppen megpillantom a kis szűrögetőrákot, amint lendületet vesz, hogy levesse magát a csípőm magaslatáról. Leugrik, átbukdácsol szétvetett lábainkon, majd eltűnik a homokban. Egy sapkás halkapó köröz, majd a víz alá bukik, egyik lábát a víz fölé húzza, és újra felemelkedik a levegőbe. Arielle felül, lesöpri a homokot a hasáról, és vakarni kezd egy kis homokilégy-csípést, amíg ki nem serken a vére, és rá nem csöppen a kis tetovált teknősre a jobb bokája fölött.

– Ne vakard! – mondom.

A szemét forgatja, de azért abbahagyja. Fogja a lábánál heverő görögdinnyehéjat, és megpróbálja kiszívogatni belőle az utolsó csepp lét. Arielle egy egész görögdinnyét betuszkolt a kajakjába, én a kést hoztam az enyémben. Amint megérkeztünk, kettévágtuk, és percek alatt bekebeleztük az egészet. Az én dinnyehéjaim gondosan egymás tetejére halmozva a lábamnál, az övéi szerteszét szórva a homokon. Amikor kiszívta az utolsó csepp lét is, nekihajítja a héjat a homoktornyomnak. Tökéletesen céloz, mint mindig. A tornyom összeomlik.

– Hoppá.

Felkapom a legközelebbi héjat, és megpróbálom fejbe dobni vele. Időben lebukik, a héj csak a fülét súrolja.

– Micsoda seggfej vagy! – Mind a ketten nevetünk.

– Esni fog.

A száraz évszakban vagyunk, a turistainvázió időszakában, de most is előfordulnak gyors, heves viharok.

– Még nem – felelem. – Még van egy kis időnk.

Anurak tanította meg, hogyan olvassuk az eső jeleit: a nap túl forrón süt, szúrós és édes illata van, a szellő elcsendesedik, aztán széllé erősödik. Amikor Arielle másodszor jött ki hozzánk hosszabb időre a szigetre, a délelőttöt azzal töltöttük, hogy állatokat rajzoltunk a homokba. Amikor a levegőnek édes lett az illata, abbahagytam, és mondtam neki, hogy menjünk be, mert mindjárt elered az eső. Nem figyelt rám, tovább dolgozott az elefántján. Két perccel később az arcunkra hullottak az első esőcseppek. Arielle úgy nézett rám, mintha varázsló lennék. Amikor újra odabent voltunk, szárazon, tovább rajzoltuk az állatokat papírra, osztozva a színesceruza-készletemen, amíg véget nem ért a vihar.

Hétévesek voltunk, amikor Arielle-lel megismerkedtünk, az első iskolai héten Phuketen. Néztük, ahogy két fiú fogócskázik a játszótéren, aztán az egyik elesett, és valami felvágta a térdét. Üvölteni kezdett. Arielle, mintha már számított volna erre, egy tinédzser rutinjával fordította az égnek a tekintetét.

– Hogy hívnak? – kérdezte tőlem.

– Marissa – feleltem.

– Az anyukád jön érted?

– Nekem nincsen.

Összeráncolta a szemöldökét.

– Meghalt – magyaráztam.

Ekkor Arielle még erősebben összehúzta a szemöldökét, majd néhány másodpercnyi csend után azt mondta:

– Megosztozhatunk az enyémen.

A hangja határozottan csengett, mintha azzal, hogy ezt kimondta, el is rendeződött volna a dolog. Azonnal megvigasztalódtam a magabiztosságától. Amikor délután az anyja csinos szoknyában, magassarkúban, fényes, váll alá érő hajával kiszállt egy csillogó, fekete autó hátsó üléséről, arra gondoltam, talán igen.

– Mae – mondta Arielle –, ez itt Marissa. Nincs anyukája, úgyhogy azt mondtam neki, rajtad megosztozhatunk.

Arielle anyja a legcsekélyebb tétovázás nélkül felelte:

– Persze, hogy megosztozhattok, Marissa –, és átölelt.

Amikor apám néhány perccel később megérkezett egy tuktukban, odaszaladtam hozzá, és elújságoltam neki, hogy lett egy barátnőm. Mielőtt még apám és Arielle anyja a bemutatkozás végére értek volna, Arielle közbevágott.

– Alhat nálunk Marissa a hétvégén?

Apám letérdelt, hogy a tekintetük egy magasságba kerüljön.

– Naná, hogy alhat – mondta apám –, ha megígéred, hogy vigyázol rá.

Arielle komolyan bólintott.

– Megígérem.

Apám odanyújtotta a kezét, Arielle megfogta, és ünnepélyesen kezet ráztak, aztán kitört belőlük a nevetés. Miközben apám és Arielle anyja megbeszélték a részleteket, Arielle a szállodáról mesélt, ahol laktak.

– Három medence is van – mondta büszkén –, és csak kulccsal lehet bemenni a szobámba.

Amikor azon a pénteken iskola után odaértünk a szállodába, a társalgóban egy széles vállú angol ült a lábát a dohányzóasztalra téve, és hangosan telefonált. Kurta biccentéssel nyugtázta Arielle jelenlétét, aki pedig egész testében megfeszült, amikor elmentünk mellette. Csak akkor mertem megkérdezni, ki volt az, amikor a második medencénél jártunk.

– Az apám – felelte Arielle, és hátat fordított. Ebből tudtam, hogy nem tanácsos többet kérdeznem.

Az egész hétvégét azzal töltöttük, hogy a szálloda minden zegét-zugát felfedeztük, közben többször is megpillantottam a férfit, és kezdtem megérteni Arielle tartózkodását.

Arielle szülei akkor találkoztak, amikor anyja Bristolban járt egyetemre, apja pedig kidobóemberként dolgozott egy éjszakai klubban. Gyorsan összeházasodtak, hogy anyja gazdag szüleinek ne legyen idejük közbeavatkozni. Bár lesújtotta őket a házasság, Arielle nagyszülei nászajándékba megvették a szállodát a fiatal párnak. Apja soha nem vette a fáradságot, hogy rendesen megtanulja a thai nyelvet, ezért aztán anyja végezte el a hely működtetésével járó minden valódi munkát: utasításokat adott a kertészeknek, tárgyalt a szállítókkal, nyersanyagokat rendelt az étteremnek, kiválasztotta a társalgó puha bútorait, megvásárolta az edzőtermi felszerelést. Az egyetlen feladat, amit apja hibátlanul elvégzett – amikor éppen nem valamelyik golftúráján járt –, az a személyzet ellenőrzése volt távozáskor. Tekintetüket a földre szegezve kifordították a zsebeiket és kiürítették a táskájukat, amíg Arielle apja nem bólintott, hogy mehetnek. A szállodavendégek közül szinte senki nem jött rá, hogy az elegáns, halk szavú nő, aki az iránt érdeklődik, hogyan érzik magukat a nyaraláson, annak a faragatlan férfinak a felesége, aki a személyzet felett uralkodik.

Arielle-lel hamarosan kialakítottunk egy rutint – amelyhez majd’ egy évtizedig ragaszkodtunk. Tanév közben a szigeten töltjük a hétvégéket. Anurak péntekenként, iskola után felvesz minket a mólóról, és vasárnap késő délelőttönként visszavisz a szárazföldre. Hét közben a szállodában lakunk. Arielle addig könyörgött apámnak, amíg bele nem egyezett. A szálloda konyhájának semmi gondot nem fog jelenteni, hogy egy szájjal többet etessen, nyugtatta meg Arielle anyja.

A villa, ahol Arielle és a szülei laknak, a szálloda telkének a legszélén áll, olyan távol a társalgótól és a reggelizőtől, amennyire csak lehetséges. A szállodában luxuséletet élünk: van légkondicionálás, televízió, frissen mosott ágynemű mindennap, ágyak megvetve minden este. Reggelente a hotel flottájának egyik fényes, fekete autója tesz le az iskolánál.

A szálloda vendégei unalmasak: gazdag, öreg párok Európából (vagy gazdag öregemberek új, fiatal feleségükkel), és tehetős indiai meg indonéz családok kicsi gyerekekkel, rendszerint szolgálólánnyal együtt, néha minden gyerek mellé jön egy. Vasárnap délutánonként, miután biztonságban leraktak minket a szárazföldön, annyiszor szökünk ki a szállodából, ahányszor csak tudunk. A nyilvános strandon a legtöbb boltos és éttermes név szerint ismer mindkettőnket.

Amikor vége az iskolának, igyekszünk minél tovább a szigeten maradni. A környező szigetek körül csak úgy hemzseg a víz a halászhajóktól és a búvárkodó turistákat szállító hajóktól, a mi szigetünk védett korallzátonyainak látogatásához viszont különleges kormányzati engedély szükséges. Csakis a kutatási projekt két hajója és a vízirendőrség közelítheti meg őket. Itt még a szezon közepén sincsenek turisták.

Ma az egész délutánt a sziget északi partján lévő kis strandon töltöttük úszással és olvasással, olvasással és úszással. A partot szegélyező erdő olyan sűrű, hogy gyalogszerrel nem jutunk le ide a háztól, de kajakkal átjövünk, amikor tehetjük. A sziget többi részén megosztozunk a felnőttekkel, de hagyják, hogy ezt a keskeny homoksávot megtartsuk magunknak.

A nap elcsente a tengervizet a karunkról és a lábunkról, és kövér sókristályokat hagyott a helyén. Arielle lenyalogatja őket az alkarjáról, majd a szájába vesz egy vastag hajtincset, és kiszívogatja belőle a sós lét. A láthatatlan dagály felkavarja a homokot, és a homokszemcsék zavarossá teszik a vizet. A szűrögetőrák újra megjelenik, majd eltűnik. A halkapó madár a víz felé száguld, és ezúttal eltűnik a fényfoltos felszín alatt. Pár pillanat múlva büszke tartással, kidüllesztett beggyel, győzedelmesen felbukkan, csőrében egy verdeső hallal.

A múlt héten Matthew-tól megtudtuk, hogy a sapkás halkapó latin neve Halcyon pileata. „Pileata”, mint sapkás, és „halcyon”, mint Alküoné, a thesszáliai királylány, aki madárrá változott, amikor megpillantotta férje holttestét. Az istenek megkönyörültek rajta, mondta Matthew, és a férjét is halkapóvá változtatták. Apja, a szelek istene minden évben egy héten át szélcsendet teremtett, hogy a madárrá változott lány lerakhassa a tojásait a tengeren. Halcyon days, azaz boldog idők. A halkapó egy sziklára telepszik egyméternyire tőlünk, és nekilát elfogyasztani a zsákmányát.

– Éhes vagyok – jelenti ki Arielle, tekintetét a lakomázó madárra szegezve.

Odaadom neki a zacskó chipset, amit a házból kifelé jövet kaptam fel, feltépi, és egyszerre három szirmot is a szájába töm. Amikor mind elfogyott, egyenként lenyalogatja a sót az ujjairól, azután visszatér a hajtincséhez.

Látom, hogy valami nincs rendben, de nyilvánvaló, hogy nem akarja elmondani, legalábbis még nem. Megint a madár felé bámul, de átnéz rajta. Érzem, hogy összeszorul a mellkasom, összepréseli Arielle titkolózása.

– Jégmadár? – tesz próbára.

– Sereg.

– Vagy csapat.

Mind a ketten rajongunk az állatcsoportnevekért. Minden héten tanulunk egy újat, és a leghomályosabbakból levizsgáztatjuk egymást.

Én jövök.

– Galambok?

– Raj. Ezt már kérdezted a múlt héten. Zebrák?

– Csorda. Túl könnyű. Vakondok?

– Kolónia. Fülemülék?

– Bokor. Ezt imádom. Kócsagok?

– Falu. Delfinek?

– Nevelde?

– Langyos.

– Tanoda?

– Majdnem.

– Feladom.

– Iskola.

Fél szívvel újra elővesszük a könyvet, amit a következő félévre olvasunk: A vízimalmot. Most fejeztük be az Egy tiszta nőt. Nekem nagyon tetszett, Arielle-nek nem. Bosszantotta, hogy Tesst jobban kellene szeretnünk, csak azért, mert szép. Mondtam neki, hogy hülyeséget beszél, különben is, Tess csak annyira szép, mint bármelyik másik szereplő. Azt felelte, hogy naiv vagyok. Abban viszont egyetértettünk, hogy több jelenet kellett volna a többi fejőlánnyal.

Egy kicsivel előbbre tartok, mint ő, figyelem, hogy reagál a halott nyulakra. Összeráncolja a homlokát, megrázza a fejét, és a homokba ejti a víztől csíkos könyvet.

Tartalom

Vasárnap

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Hétfő

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Otthon

29

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Dragon-Túry Melinda

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 518 484 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Linux Libertine – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License