Ava Reid: Lady Macbeth

Copyright © 2024 by Ava Reid

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew Nurnberg Associates

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ava Reid: Lady Macbeth

Del Rey, an imprint of Penguin Random House, Penguin Random House LLC, 2024

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978 615 650 750 1(epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Ella Laytham, Elizabeth Wakou

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Kótai Kata, Kiss Regina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: fantasy, gótikus

Sarah-nak, Triciának és Samnek

Alig tud már a lezajlott kalandról

A lány, megfordul, a tükörbe néz,

Homályosan egy percig arra gondol:

„Túl vagyok rajta – ez volt az egész.”

T. S. ELIOT: Átokföldje[1]

Oly szép, hogy tündérnek hiszik.

Köpenyénél ragadja meg,

a várába véle visszamegy.

A zsákmánnyal elégedett

hisz szép az mindenekfelett.

Most meg a hölgyről szólanék,

kiért Guigemar oly lángban ég.

Amint javallta egyik úr,

vén férje tartja most rabul,

és szürke kőtoronyban él –

kín nappala, s kínzóbb az éj.

Nem léphet nő, de férfi se

a falon át se ki, se be.

Egy őszhajú pap, vén barát

őrzi a kulcsot s a szobát.

Könnyűszavú csinoska nő

lehet ily magát kérető

(hadd higgye azt a férfinép,

nem volt kalandja semmi még).

MARIE DE FRANCE: Guigemar[2]

Személyek

ROSCILLE, ROSELE, ROSAILE, ROSCILLA, a Lady

HAWISE, szobalány

ALAN VARVEK, DRÓTSZAKÁLL, Breizh hercege

I. GOTTFRIED, Szürkekabátos, Anjou grófja

I. THEOBALD, LE TRICHEUR, Blois, Chartres és Chasteaudun grófja

HASTEIN, skandináv törzsfőnök

MACBETH, MACBETHAD, MACBHEATHA, a Lord, Glammis thánja[3]

BANQUHO, Lochquhaber thánja

FLÉANCE, Banquho fia

DUNCANE, Skócia királya

LES LAVANDIÈRES, boszorkányok

KANCELLÁR, Skócia főpapja, druida[4]

LISANDER, LANDEVALE, LAUFALE, LANVAL, Duncane király idősebbik fia, Cumberland hercege

EVANDER, IOMHAR, IVOR, Duncane király kisebbik fia

ÆTHELSTAN, rex Anglorum, az angolok királya

SENGA, szobalány

Kísérők, hírnökök, szolgálók, katonák

Szójegyzék

ALBA, Skócia

ANJOU, francia tartomány (melléknévként: angevin)

BLOIS, francia tartomány

BREIZH, Bretagne (melléknévként: brezhon)

BRETAIGNE, Nagy-Britannia

BREZHONEG, a breton nyelv

CAWDER, skót tartomány

CHARTRES, a Blois-ház fennhatósága alá tartozó francia tartomány

CHASTEAUDUN, a Blois-ház fennhatósága alá tartozó francia tartomány

GLAMMIS, skót tartomány

LOIRE, folyó Bretagne-ban

MORAY, Duncane király székhelye

NAONED, Nantes, Bretagne fővárosa

Megjegyzés a nevekhez

A 11. századi Skócia sötét és homályos környezetében a nyelv összetett volt, formálható, és állandóan fejlődött. A középkori Anglia világa nem rendelkezik azzal a merevséggel, amelyet manapság a konvenciók gyakran ráerőltetnek. Egyetlen szempillantás alatt (vagy egyetlen tőrdöfés miatt) megváltozhatott minden. Az intézmények nem voltak pontosan körülhatárolva, a rangok és a jogok vita tárgyát képezték. A szereplők különféle nevei azokat a nyelveket jelképezik, amelyeket abban a korban beszéltek, habár időközben több is holt vagy kihalófélben lévő nyelvnek számít. Úgy döntöttem, hogy elvetem azt az elképzelést, hogy egy kultúra vagy nyelv teljes mértékben uralja a világot, függetlenül attól, hogy ez egyszerűbbé tette volna a szöveget.

ELSŐ FELVONÁS

GLAMMIS THÁNJA

1.

LADY?

Roscille felpillant, és kinéz a kocsi ablakán. Hirtelen köszöntött be az éjszaka, és odakint tökéletes sötétség uralkodik. Roscille arra vár, hogy fogják megszólítani.

Az utazás első napjaiban, amikor Breizh nyirkos, tekervényes, sötétzöld fái között haladtak, Lady Roscille volt, és ez a név maradt rajta a hazájában, egészen a fullasztó, szürke tengerig. Biztonságosan átkeltek, mert Roscille apja, Drótszakáll, visszaverte azokat a skandinávokat, akik a szorost fenyegették. A hajótestet súroló hullámok kicsik voltak, és olyan szorosan követték egymást, mint az összetekert pergamen rétegei.

Ezután Bretagne partjai következtek. Ez a sziklás sziget barbár hely volt, és a térképen úgy nézett ki, mint egy szelet romlott hús, amiből kiharapdáltak néhány falatot. A kocsi egy új hajtót kapott, aki furcsa, angolszász nyelven beszélt, és Roscille neve is enyhén angolszásszá változott: Lady Rosele?

Bretagne. Eleinte fák voltak, utána a fák bozótokká ritkultak, és az égbolt émelyítően hatalmas volt, olyan szürke, mint a tenger, és dühös felhők úsztak rajta, amelyek távoli tüzek füstjére emlékeztettek. Most az új lovaknak meggyűlik a bajuk az emelkedőkkel. Roscille csak hallja, de nem látja, hogy a patáik felverik a kavicsokat. Hallja a szél hosszú és lágy susogását, ezért tudja, hogy ez csak fű, fű és szikla, nincsenek fák, amelyekbe a szél beleakadhatna, nincsenek ágak és levelek, amelyek feldarabolnák a hangot.

Ebből levonja azt a következtetést, hogy eljutottak Glammisba.

– Lady Roscilla? – kérdezi Hawise, és finoman újra megböki az úrnőjét.

Ott vannak a skótok. Roscillának meg kell majd tanulnia a férje népének a nyelvét, ami mostantól fogva az ő népe lett.

– Igen?

Hawise fátylat visel, de Roscille látja, hogy a szobalány összeráncolja a szemöldökét.

– Órák óta nem szólalt meg.

– Nincs mondanivalóm.

De ez nem felel meg teljesen az igazságnak. Roscille szándékosan hallgat. A sötétség miatt nem látja a tájat, de a zajokra és a neszekre odafigyelhet, habár főleg csak a hangok hiányát hallja. Nem dalolnak a madarak, nem zümmögnek a bogarak, nem motoznak az állatok az aljnövényzetben és a gyökerek között, a favágók nem döntik ki a tölgyfákat, a patakok nem csobognak a sziklás medrekben, és a tegnap esti eső sem csöpög le a falevelekről.

Egyetlen hang sem utal arra, hogy itt van élet, és egyetlen hang sem emlékeztet Breizh-re, pedig Roscille csak azokat a hangokat ismeri. Itt minden ismeretlen a számára Hawise-t és a szobalány összeráncolt szemöldökét leszámítva.

– Küldenie kell majd egy levelet a grófnak, miután megérkezünk, és lezajlottak az események – jegyzi meg Hawise.

Hawise-nak fél tucatnyi neve van a Lady számára, legalább ugyanannyi nyelven, mégsem találta meg a megfelelő szót az „esküvő” számára.

Roscille mulatságosnak tartja, hogy Hawise képtelen kimondani ezt a szót, pedig most úgy tesz, mintha ő lenne a menyasszony. Amikor Roscille tudomást szerzett erről a tervről, ostobaságnak tartotta, és most még nagyobb ostobaságnak tűnik: ő szobalánynak álcázza magát, Hawise pedig menyasszonynak. Roscille fakó színeket, és merev és zömök gyapjút visel, a haja egy főkötő alá van dugva. A vele szemben ülő Hawise csuklóján és nyakán gyöngyök csillognak. A ruhája ujja olyan, mint egy kitátott száj, és egészen a földig ér. Az uszálya olyan fehér és vastag, mintha belesüvített volna egy hóvihar. A nem megfelelő árnyalatú, világos színű haját egy szinte áttetsző fátyol borítja.

Roscille és Hawise egyidősek, de Hawise egy tagbaszakadt, széles vállú, skandináv nő. Az álruha senkit sem fog átverni. Az árnyékuk alapján is könnyedén lelepleznék őket. Ez a játék pusztán a hatalomfitogtatás egyik önkényes megnyilvánulása, hogy Roscille leendő férje kideríthesse, a herceg hajlandó-e teljesíteni a szeszélyes követeléseit. De Roscille-nak az a baljós gondolat is megfordult a fejében, hogy Glammis thánja azért találta ki az egészet, mert árulástól tart a saját országában.

Roscille egy ajándék a főúr számára a szövetségért cserébe, Hawise pedig egy ajándék volt Roscille apja számára azért, mert nem küldött hajókat akkor, amikor küldhetett volna. Hastein, a skandináv törzsfőnök, felajánlotta az egyik hasznavehetetlen lányát a hercegnek azért, mert megengedte, hogy a skandinávok békében visszavonulhassanak a szorosból.

Roscille apja sokkal nagylelkűbb Hawise faragatlan, kalóz népénél. Drótszakáll udvarában még a Roscille-hoz hasonló, törvénytelen lánygyermekek is hölgyek lehetnek, ha a herceg úgy gondolja, hogy a hasznukat veheti.

De Roscille nemrégiben rájött arra, hogy nem azért hasznos az apja számára, mert beszéli az anyanyelvét, a brezhoneget, folyékonyan beszéli az angevin nyelvet, Hawise-nak köszönhetően a skandináv nyelvet, és most szükségszerűségből a skót nyelvet is, habár a szavak kaparják a torkát. Nem azért hasznos, mert az összes nemes arcára emlékszik, aki valaha megfordult Drótszakáll udvarában, tudja az összes bába, szolgáló, udvari szállító, törvénytelen gyerek és katona nevét, és ismeri a vágyaik kemény és éles darabjait, amelyek úgy meredeznek ki belőlük, mint a barlang szájából a kvarcok, ezért amikor az apja azt mondja, hogy A fülembe jutott, hogy Naonedben árulásról sugdolóznak. Hogy deríthetem ki, honnan származik ez az információ?, Roscille azt felelheti, hogy Az egyik istállófiú gyanúsan tökéletesen beszéli az angevin nyelvet, és az ünnepnapokon be szokott szökni a pajta mögé az egyik konyhalánnyal. A herceg ezután beküldheti az embereit a pajta mögé, és vörös szalagokra vesszőztetheti a lány combját, hogy az angevin kém/istállófiú bevallja az igazat.

Nem. Roscille most már tudja, hogy azért hasznos az apja számára, mert gyönyörű, és a leendő férje terve is ezért van kudarcra ítélve. Roscille nem egy szokványos szépség. A kurvák és a szobalányok is lehetnek szépek, mégsem csinál belőlük senki úrhölgyet, és senki sem akarja bekötni a fejüket. Roscille egy földöntúli szépség, ezért Drótszakáll udvarában azt beszélik róla, hogy megérintette a halál, megcsókolta egy boszorkány, és mérgező a tekintete. Biztos benne, herceg uram, hogy a lánya nem angevin? Állítólag az Anjou-ház tagjai a Melusina nevű kígyóasszony véréből származnak.

Szürkekabátosnak, az anjouk urának, egy tucatnyi törvényes és kétszer annyi törvénytelen, szőke hajú gyermeke van, és valahogyan mindig beszöknek Drótszakáll udvarába, mint a ravasz és csapzott rókák. Roscille apja készségesen bevallotta volna bárkinek, hogy volt egy angevin szeretője, habár Szürkekabátos talán bosszantónak találta volna azt a feltételezést, hogy a vérvonala egy olyan visszataszító teremtményt produkált, mint Roscille. De a herceg senkinek sem beszélt erről, ezért szárnyra kaptak a pletykák.

Természetellenesen fehér a haja, mintha a holdtól lopta volna el a fényt. Láttad a bőrét? Hiányzik belőle a szín. Vértelen, mint egy pisztráng. És a szeme…! Az őrületbe kergeti a halandó férfiakat a tekintetével.

Az egyik nemes, aki látogatóba érkezett, hallotta a pletykákat, és nem nézett Roscille szemébe. Annyira nyugtalanító volt a nő jelenléte az ünnepi asztalnál, hogy a kereskedelmi megállapodást végül nem kötötték meg, és a nemes (akit le Tricheurnek hívtak) visszavitte magával a történetet Chasteaudunba, ezért Blois és Chartres visszariadt attól, hogy megállapodásokat kössön Drótszakállal és a furfangos tündérekből álló udvarával. Éppen ezért Roscille kapott egy csipkés, könnyű fátylat, hogy megvédjék a férfiakat az őrjítő tekintetétől.

Az apja ekkor jött rá arra, hogy hasznos lehet, ha kitalál egy történetet, ami alátámaszthatja a megzabolázhatatlan és széles körben elterjedt félelmeket.

– Talán megátkozott téged egy boszorkány – mondta ugyanabban a hangnemben, mint amikor kihirdette, hogy fogják elosztani a hadizsákmányt.

Végül ez terjedt el igazságként, mivel senki sem tudta megcáfolni. A herceg szegény, ártatlan szeretője elvérzett a szülés után, a furcsán csöndes gyermek a karjában feküdt, a boszorkány beosont az ablakon keresztül, azután kiosont, mint az árnyék, a füst és a recsegő villámlás. A nevetése visszhangot vert a palota összes folyosóján, és heteken keresztül érezni lehetett a hamu szagát!

A herceg ezt elmeséli a francia nemeseknek, akik talán hallották a pletykákat, és visszariadtak attól, hogy megállapodásokat kössenek és kereskedjenek. A naonedi udvar néhány tagja komoran bólogatni kezd, Igen, igen, most már én is emlékszem.

Miután a nemesek és az udvar tagjai elmennek, és a majdnem tizenhárom éves Roscille kettesben marad az apjával, megkockáztat egy kérdést:

Miért átkozott meg engem a boszorkány?

Drótszakáll elé ki van pakolva a kedvenc táblajátéka, a fekete és fehér kockák már megkoptak a sok használattól. Beszéd közben átrendezi a bábukat. A bábukat dámáknak hívják, vagyis nőknek.

A boszorkányokat nem kell meghívni – mondja. – Beosonnak a kulcslyukon keresztül.

Senki nem tudja, hogy néznek ki pontosan a boszorkányok (ezért valójában mindenki tudja, hogy néznek ki a boszorkányok), de mindenki egyetért azzal kapcsolatban, hogy ez az átok jellemző a boszorkányokra: egy csillogó alma, amelyik belül rothadt. Gyönyörű hajadon lesz a lányából, Lord Varvek, de az őrületbe fogja kergetni a halandó férfiakat a tekintetével. Roscille rájön arra, hogy ezzel a magyarázattal jobban jár, mint a korábbival. Jobb olyan lánynak lenni, akit megátkozott egy boszorkány, mint boszorkánynak.

De…

– Talán te vagy Roscille, akinek ezer kérdése van? – Drótszakáll legyint egyet. – Most menj! Örülhetsz, hogy csak le Tricheur kezdett el reszketni a látványodtól, és nem az a párizsi idióta az összes háborúra szomjazó vazallusával együtt, akiket nem tud kordában tartani.

Az a párizsi idióta megtámadta a hercegségek felét, és többszörösen kiközösítették. Roscille így jön rá arra, hogy bármelyik férfi megszerezheti magának a nagyszerű jelzőt pusztán azáltal, hogy rengeteg vért ont ki.

Az apja megtanítja arra, hogy le kell szoknia arról, hogy kérdéseket tesz fel, mert nem biztos, hogy őszinte válaszokat fog kapni. Még a legostobább istállófiú is elő tud állni egy hihető hazugsággal azért, hogy ne korbácsolják meg. Az igazság a suttogások, a lopott pillantások, a remegő ajkak és az ökölbe szorított kezek mögött rejtőzik. De mi értelme van a hazugságnak, ha senki nem figyel? Márpedig Drótszakáll udvarában senki nem gyanakszik arra, hogy Roscille képes odafigyelni, és észrevenni bizonyos dolgokat, főleg azért, mert a fátyol elrejti a szemét.

A Lefátyolozott Szemű Roscille. Így nevezik őt Breizh-ben, és azon is túl. Tekintettel arra, hogy egy boszorkány megátkozta, ennél rosszabb becenevet is ráragaszthattak volna. De most, amikor kettesben vannak Hawise-szal, Roscille nem viseli a fátylat. Azt is közhírré tették, hogy a nőket nem kergeti úgy az őrületbe a tekintete, mint a férfiakat.

Így aztán megállapodtak a házasságban azzal a feltétellel, hogy Roscille egyetlen kocsival érkezik, és csak a szolgálója fogja elkísérni. A hajtó egy nő, aki olyan ügyetlenül bánik a kantárral, mintha kifejezetten a különleges alkalom kedvéért tanították volna meg kocsit hajtani. Még a lovak is ezüstös árnyalatú, fehér kancák.

Roscille rájön arra, hogy sok idő telt el azóta, mióta Hawise megszólalt, és még mindig a válaszra vár.

– Megírhatod azt a levelet, és a kedvére tehetsz a hercegnek azzal, hogy arról számolsz be neki, amit hallani akar – mondja.

Régen Roscille saját kezűleg írta volna meg azt a levelet, és fel-alá járkált volna a szobában, miközben fontolóra vette volna, hogyan számolhatna be részletesen a leendő férje vágyairól, és az őrizetlenül hagyott kincseiről, amelyektől Roscille az érzékei segítségével megfoszthatja. Így beszél, amikor azt hiszi, hogy senki sem hallja. Ilyen a tekintete, amikor azt hiszi, hogy senki sem látja.

De azt a levelet egy olyan férfinak írná, aki már nem létezik. Roscille nem ismeri azt a Drótszakállt, aki elküldte őt otthonról. Ennek ellenére Roscille tudja, hogy mivel tehetne a kedvére annak a másik férfinak, mivel az összes férfinak ugyanazzal lehet a kedvére tenni. A herceg azt akarja hallani, hogy a furcsa, megátkozott, törvénytelen lánya engedelmes tenyészkanca, és a gyönyör szelíd rabszolgája. Roscille tudja, hogy feleségként az a legfontosabb dolga, hogy széttárja a lábát a férjének, és szüljön egy gyereket, akiben Alba vére összekeveredik Breizh vérével. A házasság pusztán egy átmeneti kötelék, vékonyra szőve, de ha Roscille elég ügyes, akkor ki fog tartani addig, amíg születik egy fia, aki a hermelin igájába hajtja az egyszarvút.

Az egyszarvú a skótok büszke jelképe, mióta a kegyetlen klánok kelletlenül egy zászló alatt egyesültek. És mivel azt beszélik, hogy Lord Varvek olyan ravasz, mint egy menyét, a herceg örök emléket állított ennek a hasonlatnak, és ezt a hegyes fogú állatot tette fel a címerére.

Régebben Roscille saját magára is érvényesnek tartotta volna ezt a hasonlatot, mert az apja vére folyt az ereiben (végtére is egy hermelin lánya is egy hermelin, nem igaz?). De most azon töpreng, hogy vajon a menyét valóban okos-e, vagy csak a fogai élesek.

A kocsi zörögve felkapaszkodik a sziklafalba vájt, kanyargós utakon, és a lovak hangosan zihálnak. A szél lapos, sima és állandó, mintha egy hatalmas fújtatóból áramlana ki. És hirtelen Roscille meghallja a tenger lehúzó lüktetését.

A szülővárosa, Naoned, a Loire partján áll. Akkor látta először az óceánt, amikor elutazott Bretaigne-ba. De ez nem olyan, mint az a vicsorgó, szürke csatorna. A víz fekete és izmos, és ott, ahol az apró hullámok taraján megcsillan a holdfény, egy kígyó hasán lévő mintára emlékeztet. És a víz még a szélnél is állandóbb: a hullámok olyan ütemesen nyaldossák a sziklákat, mint a szívverés.

A civilizációval járó kegyek a pápa római székhelyétől, vagyis a mindenség középpontjában lévő drágakőtől áramlanak körkörösen kifelé. De minél távolabb van az ember Rómától, a katolikus egyház fénye annál halványabban világít: errefelé a világ meztelen, primitív és sötét. Glammis közönséges és sivár kastélya a sziklafal fölé magasodik. A mellvéd párhuzamosan fut a szikla peremével, ezért a fal egyenes, és meredeken zuhan az alatta lévő vízbe. Azok, amiket Roscille először feszületeknek hisz, csupán lőrések. Az őrtornyok és az oromzatok dísztelenek. Semmiféle bevésés nem védi meg a kastély lakóit Ankou-tól, a halál szellemétől, aki a nyikorgós kocsiján szállítja a halottakat. Breizh-ben minden plébánián és házon lennie kell efféle díszítésnek, hogy távol tartsa Ankou-t, de Glammisban talán valami mással védekeznek a halál ellen.

Állj! – gondolja Roscille, és a szó úgy zuhan le a tudatában, mint egy kő. – Ne menj tovább, kérlek! Fordulj vissza, és hadd menjek el innen!

A kocsi zörögve továbbgurul.

AZ ŐRTORONY KAPUJA AZ udvarra nyílik, és csak egy férfi áll mögötte, aki szögletes, szürke kabátot, rövid tunikát, magas szárú bőrcsizmát és skót szoknyát visel. Roscille még sohasem látott szoknyát egy férfin. A férfi térdét egy gyapjúzokni védi a hidegtől.

Roscille először azt hiszi, hogy a férjura jött ki a kapuhoz, hogy üdvözölje, de amikor a kocsi begördül a kapun, és megáll, rájön, hogy tévedett. Tudja, hogy Glammis thánja hatalmas termetű, annyira hatalmas, amennyire egy halandó férfi csak lehet, és ez a férfi sem alacsony, de nem akkora, mint egy hegy. Átlagos termetű, a haja olyan világos, mint a ház nádfedele, és csíkokban kiszívta a nap.

Először Hawise száll ki, utána Roscille. A férfi nem nyújtja oda a kezét, hogy segítsen neki, ami Drótszakáll és Szürkekabátos udvarában, sőt a Capet-ház fennhatósága alatt álló hercegségek és megyék összes udvarában rendkívül udvariatlan dolognak számít. Roscille kissé megbotlik, pedig nincs is rajta a menyasszonyi ruhája.

– Lady Roscilla! – mondja a férfi. – Melegen üdvözlöm Glammisban.

Az udvar falai mintha papírból lennének, mert nem fogják fel a szelet. Roscille még sohasem fázott ennyire. Hawise is reszket a fátyol alatt, pedig az ő ereiben skandináv vér folyik.

– Köszönöm – feleli skótul Roscille. – Ő itt a szobalányom, Hawise.

A férfi láthatóan összeráncolja a szemöldökét. Annyi barázda borítja az arcát – talán a csaták vagy az életkor nyomai –, hogy Roscille alig tudja megfejteni az arckifejezését. A férfi vet egy pillantást Hawise-ra, utána Roscille-ra, de nem néz bele a szemébe. Ezek szerint ő is hallotta a pletykákat.

– Lord Banquho vagyok, Lochquhaber thánja, és a férje jobbkeze – mondja. – Jöjjön velem! Felkísérem a szobájába.

A hajtót elküldi az istállókhoz, utána a kastély felé kíséri Roscille-t és Hawise-t. Felmennek a kanyargós, félig megvilágított folyosókon. Sok fáklya hiányzik, és a helyüket csak a fekete koromfoltok jelölik. A fény hiánya miatt az árnyékaik a falakon tekeregnek és remegnek. Már nem süvít olyan hangosan a szél, de a folyosókon furcsa, reszelős hangot lehet hallani, mintha a tengerparti kavicsok karmolásznák egy hajó testét.

– Ez a víz? – kérdezi Roscille. – A tenger?

– A kastély minden egyes sarkában hallani fogja – feleli Lord Banquho, de nem fordul hátra. – Egy idő után már észre sem veszi.

Roscille arra gondol, hogy meg fog őrülni, mielőtt az agya megtanulja kizárni a hangot. Az a gondolat, hogy le lesz rombolva a tudata, pépessé fog válni, mint bor számára összezúzott szőlőszemek, sokkal ijesztőbb a számára, mint az a gyalázat, amit a teste fog elszenvedni.

Roscille-t az apja ridegen eltaszította magától, de emiatt nem mondott le a régi szokásairól, ezért alaposan megfigyel mindent, mert ez megnyugtatóan hat rá.

Lord Banquho kétségtelenül egy harcos. Járás közben behajlítja a karját, hogy a hüvelykujja néha hozzáérjen a hüvelybe csúsztatott kardja markolatához. Roscille tudja, hogy a férfi egy szempillantás alatt előhúzná a fegyverét.

Ez nem jelent újdonságot a számára, mert katonák között élt, habár a herceg embereibe legalább szorult annyi jómodor, hogy a nők társaságában nem viseltek fegyvert. Megállapítja, hogy a férfi kabátját összefogó, apró és kerek csat nem ezüstből, hanem olcsóbb fémből készült, és a nyirkos levegő miatt gyorsan be fog rozsdásodni.

Banquho megáll egy fémrácsos, fából készült ajtó előtt.

– A szobája, Lady Roscilla.

Keményen ejti ki a c-t, recsegős, skót magánhangzót csinálva belőle.

Roscille bólint, és válaszra nyitja a száját, de Banquho leakaszt egy fémkulcsot a derékszíjáról, és kinyitja az ajtót. A nőnek görcsbe rándul az üres gyomra. Rossz jel, hogy a szobája ajtaján lévő zárat csak kívülről lehet kinyitni. Nem is reménykedik abban, hogy saját kulcsot fog kapni.

A szoba berendezése egy szekrényből, egy háromágú gyertyatartóból és egy ágyból áll. A padlón sötét és vastag szőrme hever, még rajta van a fej. Egy medve. Az állat halott és üveges szeme visszatükrözi a fáklya fényét, mint a pocsolya, a száját örökre eltorzítja a fájdalom grimasza. Roscille még sohasem látott medvét, sem elevent, sem holtat. Csak pecséteken és harci lobogókon látta a képmását. Breizh-ben már kipusztultak, mert levadászták őket, de itt természetesen szabadon kóborolnak. A lány lehajol, és megvizsgálja az állat sárga és görbe fogait. Akkorák, mint az ujja.

Banquho meggyújtja a gyertyákat, amitől viaszos fénybe borul a szoba és a hideg kőfalak.

– Már mindent előkészítettünk az ünnepséghez. A Lord várja önt.

Roscille felegyenesedik. Úgy remeg a térde, mint a zselés kása.

– Igen. Elnézést! Máris átöltözöm.

Vár egy lélegzetvételnyi ideig, hogy kiderítse, hogy Banquho ki fog-e menni. A skótoknak furcsa elképzeléseik vannak a nőket illetően. Azt beszélik, hogy még mindig gyakorolják a „jus primae noctis”-t és a „droit du seigneur”-t, vagyis azt a jogot, hogy a lord ugyanúgy megosztozzon a feleségén az embereivel, mint a hadizsákmányon. Ez a szóbeszéd olyan hevesen marcangolta Roscille-t, hogy miután beletörődött abba, hogy férjhez fog menni, napokig nem aludt, nem evett és nem ivott, ezért végül vértelen és repedezett lett az ajka, és Hawise-nak le kellett kényszerítenie a torkán a felvizezett bort.

Roscille hallott egy skót királyról, Drustusról, aki lemondott a törvényes felesége, Agasia társaságáról, ezért Agasiát kegyetlenül megbecstelenítették a király emberei. Tizenkét évesen hallotta ezt a történetet, és tudta, hogy mit jelent.

De Banquho egyetlen szó nélkül sarkon fordul, és kimegy a szobából. Roscille kettesben marad a szobalányával, és majdnem lerogy a medvebőrre.

Csak az vigasztalja, hogy az ágy elég nagy ahhoz, hogy Hawise-szal megosztozzanak rajta, de annál nem nagyobb. Nem elég nagy ahhoz, hogy a Lord is elférjen benne. Belekapaszkodik ebbe a halvány reménysugárba.

Szótlanul levetkőznek. Még a nők sem mutatkoznak egymás előtt meztelenül, mert ez szokatlan és faragatlan dolognak minősül. A testet úgy kell őrizni, mint az aranyat. Egy meztelen boka kivillanása olyan, mintha az ember leejtené a függőt, hogy mindenki hallja, hogy csilingelve lezuhan a földre, és tudják, hogy több gazdagság is van ott, ahonnan ez származik. Mi rejtőzik a polcaidon, a mellednél? Milyen könnyű ellopni? Nem lehet hibáztatni a férfiakat azért, hogy felmarkolják azt, amit úgy lobogtatnak meg előttük, mint a kutya előtt a húst.

Hawise polcait könnyű kifosztani, mert egy szobalány, egy hadizsákmány, és nincs rangja. De mivel Roscille szolgálatában állt, nem zaklatták a részeg udvarlók, és olyan szűzies, mint egy apáca. Hamarosan ő lesz az egyetlen szűz kettejük közül.

Hawise egy skandináv nő, ezért széles a válla, apró a melle és keskeny a csípője, ami azt jelenti, hogy nehezen fog gyerekeket szülni. Egymás tökéletes ellentétei. Roscille-nak olyan telt a keble, hogy le kell kötözni a szögletes nyakú ruha alatt (miért ejtené kísértésbe az ember a férfiakat a kincs ígéretével?). De ezt leszámítva lányos és karcsú a teste, természetellenes kontrasztot alkotva a mellével. Deréktól felfelé nőies formájú a teste, deréktól lefelé viszont olyan ruganyos és karcsú, mint egy kígyó, mint valami sima és fényes, amit vonaglásra teremtettek. Roscille azon töpreng, hogy a Lordnak mi lesz róla a véleménye.

A szobában nincs tükör, csak egy lavór víz, ami remegve tükrözi vissza a lány sápadt arcát. A fátyol pont olyan nevetséges, mint ahogy elképzelte. A végtagjai fehér vászonba és szalagba vannak mumifikálva. A ruhája ujja nehéz a gyöngyök miatt, és úgy vonszolja maga után a ruhát, mintha el lenne ázva. Alig tud járni benne.

– Lady Rosalie – mondja angevin nyelven, mert a skótok azt valószínűleg nem ismerik, és hirtelen megszorítja Roscille kezét. – Ön a legokosabb és legbátrabb nő, akit ismerek…

– Úgy beszélsz, mintha a temetésemen magasztalnál – feleli Roscille, de nem engedi el a szobalány kezét.

– Csak azt akartam mondani, hogy… ezt is túl fogja élni.

Ezt is. Arról a másik dologról Hawise nem tesz említést, de arra nincs is szükség, mert mind a ketten tudják.

– Elérkezett az idő, Lady Roscilla – mondja Banquho a vastag ajtó túloldaláról.

A NAGYTEREMNEK az a legfeltűnőbb jellegzetessége, hogy üres. Hat hosszú asztal van benne, de egyik sincs tele, sőt a két leghátsó teljesen üres. A szolgák hangtalanul osonnak a falak mellett, mint a barna egerek, tálcákat cipelve. Roscille a csöndet is furcsának találja. Naonedben zajosak az ünnepségek: a bárdok dalokat énekelnek, az udvar tagjai pletykálnak, a férfiak az érdemeikkel kérkednek, a nők elalélnak a rájuk irányuló figyelemtől, a dámatáblán remegnek a bábok, és csilingelnek a söröskorsók. Pohárköszöntőket mondanak a bőséges termésre és a sikeres háborúkra. A nők a legélénkebb színű ruháikat viselik, a férfiak megfésülik a szakállukat.

Roscille most csak halk dünnyögést hall, ami a tenger morajára emlékezteti. Az asztalnál ülő férfiak közelebb hajolnak egymáshoz, hogy csak ebben a szűk körben lehessen hallani a szavaikat. A levegőben sörszag terjeng, de nem emelik fel a korsókat, és nem mondanak pohárköszöntőket. A férfiak egyforma szögletes kabátot és skót szoknyát viselnek, és fegyverek lógnak az oldalukon. Mindannyian harcosok, és egy szempillantás alatt előhúznák a pengéiket. Nincsenek bárdok, se dámatáblák, és Roscille arra is rádöbben, hogy nők sincsenek.

Ez a legfurcsább az egészben. A herceg udvarában szükség van a feleségekre, hogy pletykálkodjanak és gyerekeket szüljenek, a szolgálólányokra, hogy újratöltsék a tányérokat, a konyhalányokra, hogy főzzenek, sőt a kurvákra is, hogy használhassák őket, habár az efféle dolgokat diszkréten kell csinálni. Útközben olyan sötét volt, hogy Roscille nem emlékszik, melyik város van a legközelebb a kastélyhoz, ezért nem tudja, hogy hol laknak azok a jobbágyok, akik kecskéket és birkákat tartanak (a sziklás talaj nem alkalmas a növénytermesztésre, és nem elég zöld a marhák számára). Hol találnak kielégülésre a glammisi férfiak, hol csillapítják az étvágyukat?

A lány ezen annyira megdöbben, hogy először észre sem veszi, hogy Hawise-t elvezetik mellőle.

– Várjanak…! – kiáltja túl hangosan, és a férfiak felé fordulnak. – Kérem! Hawise a szobalányom…

De Banquho nem áll meg, és nem fordul hátra, miközben a könyökénél fogva elvezeti Hawise-t az asztalok között. Roscille nem látja, hová viszik, mert odalép hozzá a férje.

Azonnal felismeri a férfit a termetéről. Olyan hatalmas, hogy eltakarja a kilátást. Reith-nek nevezik, ami skótul vöröset jelent, talán a haja színe, vagy a vérontás terén tanúsított bátorsága miatt. A haja egy bőrszíjjal van összefogva, mert a skót férfiak hosszú hajúak. A szakállában nincsenek ősz szálak, vagyis fiatalabb annál, mint amire Roscille számított.

Ráadásul meglepően jóképű, habár nem úgy, mint a brezhoni férfiak, de ez nem könnyíti meg Roscille dolgát, mert az arcvonásai nyersek és durvák. A keze kérges, a válla akkora, mint egy szikla. A karján csomókban nő a csenevész szőr, mint a dombon a fű. Úgy néz ki, mintha Glammis földjéből született volna, mintha kinőtt volna a talajból, és a talaj lett volna az anyja, az apja pedig az eső, amelyik megöntözi.

– Feleségem – mondja recsegős skót nyelven a férfi.

– Férjuram – feleli alig hallhatóan Roscille, mint a nád között susogó szél.

Rajta van a fátyol, ezért a férje biztonságosan belenézhet a szemébe. A férfi súlyos tekintete ránehezedik, és úgy dönt, hogy egyelőre meghúzza magát. Az emberei jelenlétében a férje tökéletes engedelmességet vár el tőle. A lány összekulcsolja a karját a hasa előtt, és leszegi a pillantását.

– Ezek szerint igazak voltak a szépségedről szóló hírek – dünnyögi a férfi. – Gyere, lássunk hozzá!

Szótlanul odamennek az emelvényhez, de mielőtt Roscille felléphetne rá, két férfi elindul felé. A gyapjúruhájuk mintája ugyanolyan, mint a férje ruhájáé, ami valószínűleg azt jelenti, hogy rokonok. A két férfi benyúl Roscille hónalja alá, és a lánynak elakad a lélegzete, mert eszébe jut Drustus felesége, Agasia, akit nem szerettek, és kegyetlenül bántak vele. Miközben a két férfi felemeli, egy szakálltalan, borzas hajú, fiatal férfi letérdel elé, lehúzza róla a harisnyát és a cipőt, és mielőtt Roscille megszólalhatna, hideg vizet locsol a lábára.

Breizh-ben is az a szokás, hogy megmossák a menyasszony lábát, de ott idős özvegyasszonyokra bízzák ezt a feladatot, akik meleg vizet és illatos szappant használnak, miközben a szolgálólányok körülrepdesik a menyasszonyt, mint a madarak, és tanácsokat adnak neki az asszonyi kötelességeivel kapcsolatban. Roscille levegő után kapkod, amikor a hideg felkúszik az erein. De nincs ideje arra, hogy kiheverje a sokkot, vagy felháborodjon, mert mezítláb felteszik az emelvényre.

Utána megérkezik a pap, vagyis a druida, ahogy errefelé nevezik. Breizh-ben és Franciaországban a papok kopasz feje úgy csillog, mint a fényesre csiszolt, rózsafából készült gyöngyök, de a druidának hosszú, földig érő szakálla van. A szakállába bő szalagok vannak kötve, ahogy a hajadonok hajába is szalagokat szokás kötni. Nincs nála Biblia, mert kívülről tudja a szavakat. Először latinul beszél, de Roscille-nak annyira vacog a foga, hogy jóformán nem is hallja, azután feszületet rajzol Roscille-ra és Macbethre.

Ezután skótul folytatja:

– Ezennel házasságot köt egymással Lord Macbeth, Findlay, Macbeth macFinley, Macbethad mac Findlaích fia, erényes és becsületes férfi, Glammis thánja, és a breizh-i Lady Roscilla – mondja komolyan, és a szavai betöltik a csöndes termet.

Hoznak egy darab vörös kötelet, és Roscille-t hozzákötözik az újdonsült férjéhez. A lány jobb kezét összekötözik a férfi bal kezével. Egy skót férfinak szüksége van a jobb kezére arra az esetre, ha elő kell rántania a fegyverét. A Lord kardjának a markolata kidudorodik a férfi köpenye alól.

– Lord és Lady Macbeth – jelenti be a druida.

Mind a ketten a férfiakból álló közönség felé fordulnak. Néhányan elégedetten felmordulnak, mások a tenyerükkel csapkodják az asztalt. Roscille lábfeje elzsibbad. Nem látja Hawise-t a jelenlévők között. Vajon hová vitte őt Banquho?

Macbeth leül, és maga után rángatja Roscille-t, mint a kisgyermek a madzagra kötött, kerekes falovat. Tenyere a lányéhoz képest hatalmas, a bütykein fel van repedezve a bőr, a bőrkeményedései sárgák és vastagok. A körmei tövig le vannak rágva. Roscille el sem tudja képzelni, hogy a Lord a körmeit harapdálja. Ez a rossz szokás arról árulkodik, hogy zavart az elméje, de más nem utal erre a gyengeségre.

A férfiak felemelik a kupáikat, és Roscille kissé esetlenül követi a példájukat. Jobbkezes, de most a bal kezével kell megtartania a nehéz korsót. Pohárköszöntőt mondanak régi skót nyelven, amit Roscille nem ért ugyan, de olyan a ritmusa, mint egy dalnak. Utána leteszik eléjük a gőzölgő ételt. Kockára vágott húst sötét, zöldséges lében. Birkahús, nem marhahús (Naonedben az lett volna). Roscille-nak igaza volt a kecskékkel és a birkákkal kapcsolatban.

Mielőtt Roscille hozzáláthatna az evéshez, körbe kell adni a quaich-t. Az ezüstből készült, lapos, kétfülű ivóedényben borostyánszínű folyadék van, a skótok erős itala, ami állítólag úgy perzseli az ember torkát, mint a tűz. Macbeth megfogja az edény egyik fülét, Roscille pedig a másikat, és együtt emelik a quaich-t a szájukhoz. A férfi szakálla hozzáér a lány szájának a sarkához. Mintha megszúrta volna egy tüske, miközben átszaladt a bozóton. Jóformán nem is érzi az alkohol ízét; nincs íz, csak az izzó fájdalom, amit maga után hagy.

Ezután a quaich-t körbeadják a teremben: először a legidősebb harcosok kapják meg, akik már sokszor bizonyítottak, utána a legfiatalabbak, akik még nem bizonyítottak. Némelyik még Roscille-nál is fiatalabb, szinte kisfiús, és tétován szürcsölnek az edényből, mint a kölyökkutyák. Utoljára a borzas hajú fiú kapja meg, akinek elvörösödik az arca a dühtől, miközben felemeli. Balszerencsésnek tartják azt, aki utoljára kapja meg, és kiüríti.

Roscille apró falatokat tesz a szájába a bal kezével, és evés közben alaposan megfigyel mindent. A férfiak köpenyt és gyapjúból készült kiltet viselnek, a szövetek szürkék, halványzöldek és vörösek. Némelyik köpenynek szőrmegallérja van: itt egy fekete szemű, borzas farkú róka, ott egy fehér, téli bundás hermelin. Roscille a férfiak mellkasára tűzött melltűkre összpontosít. Az összes egy egyszerű fémből készült, talán vasból, mint a Banquhóé. Egyik sem arany vagy ezüst, és nem díszítik őket drágakövek. Az egyik férfi csuklóján egy borostyánkarkötő van, Roscille ruháját pedig gyöngyök díszítik, és látszólag ezek a legértékesebb holmik a teremben. Még Macbeth kardjának a markolata is bronzból van.

Száz évvel ezelőtt az egyik király, Reutha, mesterembereket és kézműveseket hívott a kontinensről Skóciába, hogy megtanítsák a skótokat építeni, kovácsolni, szőni és kelmét festeni. Macbeth egy lord, és nem kellene ilyen szerény körülmények között élnie. Ráadásul harcos is. Hol vannak a zsákmányai?

Roscille tekintete kifejezéstelen marad, de a fejében egymást kergetik a gondolatok.

Hirtelen belép egy szolga az egyik sötét folyosóról, és Roscille felkapja a fejét. Abban reménykedik, hogy visszahozzák Hawise-t. De a férfi kezében csak egy nagy fémkalitka van, abban pedig egy fehér madár. Roscille még sohasem látott ilyen madarat Breizh-ben. Nem olyan hosszú a csőre, mint a vízimadaraké, és nem olyan színjátszó a nyaka, mint a galamboké. A tollai szorosan simulnak egymáshoz, és emiatt olyan benyomást kelt, mintha el lenne ázva.

– Ó! – kiált fel őszinte meglepetéssel Roscille.

Drótszakáll udvarában sok nemesasszonynak van ilyen szép madara, hogy szép dalokat énekeljenek. Talán a férjura gondolt arra, hogy áthozzon néhány civilizált szokást Naonedből Glammisba? Talán kedveskedni akar ezzel a gesztussal az újdonsült feleségének, hogy az otthonára emlékeztesse őt?

– Ez rendkívül nagylelkű ajándék, uram…

De a szolga nem adja oda Roscille-nak a kalitkát, hanem kinyitja az ajtaját, és a madár visítva kirepül belőle. A plafon alatt verdes a szárnyaival, beleütközik a plafonra erősített gyertyatartóba, és nekivágódik a kőfalaknak, mint egy virágportól megrészegült méh. Roscille annyira megdöbben, hogy képtelen megszólalni.

Macbeth kiszabadítja a kezét, de nem úgy, hogy kibogozza a csomót, hanem akkora erővel rántja meg a kötelet, hogy a kötél elszakad, és vörös csíkokat hagy Roscille csuklóján és tenyerén. A lány halkan felkiált a fájdalomtól. Utána Macbeth elővesz egy íjat az asztal mögül, belehelyezi a nyílvesszőt, és a madár verdes, azután hirtelen nem verdes.

A hullamerevség miatt nem mozog többé, és akkora erővel csapódik bele a kőpadlóba, hogy az összes csontja eltörik, de Roscille nem hallja a reccsenést, mert a férfiak éljenezni kezdenek, és a lábukkal dübörögnek. Az egyik férfi felkapja a madarat, és kirántja a mellkasából az íjat. A pontos célzás miatt csak egy apró vércsepp látszik a fehér tollakon, mint amikor egy tüske megszúrja az ember ujjbegyét.

Az állatok feláldozása barbár szokás, a pápa szigorúan betiltotta, de Roscille tudja, hogy a civilizáló katolikus egyház számára az is elég komoly nehézséget okozott, hogy itt Bretaigne-ban kiirtsa az emberáldozat bemutatásának a szokását. A kereszténység előtt a druidáknak furcsa rítusaik voltak. Az isteneknek felajánlott áldozatokat becsomagolták egy vesszőből font szoborba, és meggyújtották, vagy beleeresztették őket a tőzeglápba, és a testük mumifikálódott. Néha ezek a testek felemelkednek a százéves sírból, és olyan ráncosak, mint a meg nem született gyermekek, akiket idő előtt rántanak ki az anyaméhből, és a bőrük feketére van színeződve, mint a szén.

Miközben a férfi elindul a madárral az emelvény felé, Roscille rájön arra, hogy ez mégis egy ajándék, habár nem olyan, mint amilyenre számított. Ez a madár jelképezi a férje erejét, ügyességét és erkölcsösségét, és ezzel tesz ígéretet Roscille-nak arra, hogy meg fogja védeni, gondoskodni fog róla, és tisztelni fogja. Nem fog úgy járni, mint Agasia.

Roscille megérinti a madár meleg mellkasát. A tollai pont olyan puhák és simák, mint ahogy elképzelte. Megfordul a fejében, hogy kiránt egyet, és megtartja emlékbe, de furcsa módon elszomorítónak találja ezt a gondolatot. Macbeth arca szinte sugárzik a büszkeségtől, és a fátyol mögött Roscille megpróbálja viszonozni a férfi mosolyát.

MIUTÁN A KORSÓK KIÜRÜLEK, ROSCILLE mezítláb indul el a szobája felé. A ruhája alja még mindig nedves, és olyan vastag a vászon, hogy órákig fog tartani, mire megszárad. A férje mellette lépdel, és úgy dübörögnek a csizmás léptei, mint a földre hulló kövek.

Odaérnek az ajtóhoz, és Macbeth leakaszt egy fémkulcsot a derékszíjáról. Roscille a legszívesebben megkérdezné tőle, hogy hány kulcs van a szobához, kinek van hozzá kulcsa, ő is kapni fog-e egyet (habár tudja, hogy nem), hol van Hawise, kérem, és még ezer kérdése van ezeken kívül, de takarékosan kell bánnia a szavakkal, és bölcsen kell elköltenie őket, mert nem tudja, hányat fognak megengedni neki.

Macbeth bemegy a szobába, és Roscille követi. A gyertyák még lobognak, de már majdnem leégtek, és a fehér csonkok egy vadállat tompa fogaira emlékeztetnek. Macbeth úgy néz körbe, mintha először járna ebben a szobában, azután ránéz Roscille-ra, és a lány mozdulatlanná dermed. A karja lóg az oldala mellett, és kissé behajlítja az ujjait.

– Lord Varvek becsületes ember – mondja Macbeth. – Egyelőre semmi nem indokolja, hogy az ellenkezőjét feltételezzem. Valóban gyönyörű vagy, és nincs párod az egész világon. – Lassan odamegy Roscille-hoz, a hüvelyk- és a mutatóujja közé csippenti a fátylat, és megdörzsöli, mintha egy amulett lenne, amit fényesre akar csiszolni. – De az is megfelel az igazságnak, hogy az őrületbe kergeted a férfiakat a tekinteteddel, ha nem viselsz fátylat?

– A herceg sohasem hazudna egy ilyen nagyra becsült és értékes szövetségesnek.

Roscille úgy véli, hogy ez a helyes válasz. Tudja, hogy Macbeth csodálja Drótszakállt azért, mert legyőzte a skandinávokat, és kiűzte őket Breizh-ből. Albában a skandinávokat tartják a leggyűlöletesebb gonosztevőknek. A skótok emiatt még Æthelstannal is békét kötöttek, az ég szerelmére, pedig senki sem hitte volna, hogy Skócia és Anglia kedvelheti egymást, azt pedig végképp nem, hogy az oroszlán és az egyszarvú egyesülni fog egymással.

Nem, a skandináv nép a leghitványabb ellenség. Roscille megint aggódni kezd Hawise-ért.

– Az valóban ostobaság lenne – helyesel Macbeth. – Márpedig az apádról azt beszélik, hogy rendkívül okos.

Valóban okos lépés volt Drótszakálltól, hogy arra használta fel a gyönyörű, törvénytelen lányát, hogy megerősítsen egy értékes szövetséget. Éveken keresztül hermelinné képezte ki a lányát, de egy ügyes bűvészmutatvány segítségével végül egy szép madarat csinált belőle. De Roscille-t hónapok óta foglalkoztatja egy kérdés, azóta, mióta a herceg közölte vele, hogy férjhez adja. Vajon a ravasz menyét létezhet egy madár törékeny, tollas testében?

Macbeth bedugja a kezét a fátyol alá, és végighúzza az ujját a lány fűzőjén. Roscille-ból ekkor kibuknak a szavak, de nem úgy, ahogy eltervezte:

– Tudom, hogy van az országodban egy szokás a nászéjszakával kapcsolatban – hadarja rémülten.

Macbeth meglepetten felvonja a szemöldökét, és leereszti a kezét.

– Miféle szokás?

Roscille-nak elszorul a torka, és alig kap levegőt.

– Azt beszélik, hogy a feleség három dolgot kérhet a férjétől, mielőtt megosztják egymással az ágyat.

Ez az alattomos rágcsáló terve, egy idegességtől remegő lány köpenyébe burkolva. Roscille attól félt, hogy meg kell majd játszania az idegességet, de most valódibbnak tűnik, mint a mögötte rejlő bölcsesség.

A herceg könyvtárában kevés Albáról szóló könyv van, de van a közelben egy apátság, és az egyik szerzetes skót, és ismeri az ország szokásait és történelmét. Amikor a herceg bejelentette, hogy férjhez fogja adni a lányát, Roscille átszaladt az apátságba. Alaposan kifaggatta a szerzetest, és elkezdte fényesre csiszolni a saját stratégiája talizmánját.

A legsötétebb órákban ebbe kapaszkodott bele, mint egy kislány a szalmababájába, amikor a nászéjszakára gondolt. Egy része biztosra vette, hogy képtelen lesz kimondani a szavakat, és nem fog tenni egy próbát – talán ha tesz egy próbát, meg fogják büntetni, és még rosszabb helyzetbe kerül. De tennie kell egy próbát, különben az eszét is el fogja veszíteni, márpedig éveken keresztül pallérozta az elméjét. Meg kell tartania valamit, ami az övé, ha mást nem, akkor azt a hitet, hogy valahogyan sikerült elejét vennie a rá váró megbecstelenítésnek.

– És mit kérnél tőlem, feleségem? – kérdezi gyengéd hangon Macbeth.

Roscille-t váratlanul éri a férfi higgadtsága. Egy pillanatra mozdulatlanná dermed, a kegyetlen válaszra, a kabátujj alá rejtett késre várva. De a gyertyák fénye nem csillan meg a pengén. Roscille nyel egy nagyot.

– Egy rubinokkal kirakott, arany nyakláncot – feleli végül.

Ez nem képezte az eredeti terve részét. Ezt órákkal ezelőtt találta ki, vacsora közben, miután alaposan megfigyelte a férjét és az embereit. Senki nem viselt aranyat, sem ezüstöt, sem drágaköveket, és csupán vissza kell gondolnia a Drótszakáll udvarában elkapott megjegyzésekre, hogy megértse ennek az okát.

Glammisban nem bányásznak értékes fémeket. Ez Skócia legtávolabbi, legkopárabb tartománya, és csak azért értékes, mert a víz partján fekszik, és áthatolhatatlan hegyek veszik körül. Alba aranyát és drágaköveit Cawderben bányásszák ki, és mivel Roscille odafigyel a részletekre, azt is tudja, hogy Glammis thánjának sok ellensége van, és Cawder thánja az egyik.

Macbeth bizonyára nem is sejti, hogy Roscille-nak tudomása van erről. Szokványos dolognak számít, hogy a feleség egy nyakláncot kér a férjétől, főleg abban az esetben, ha a feleség tizenhét éves, és közismerten fényűző udvarban nőtt fel. Macbeth könnyelműnek, hiúnak és naivnak fogja tartani őt, de nem ravasznak.

Természetesen a férjének jogában áll, hogy kinevesse őt, vagy megüsse a könnyelműségéért, a hiúságáért és a naivitásáért. De Roscille-nak eszébe jut a fehér madár, és abban a pillanatban biztosra veszi, hogy a férje nem fogja kinevetni, sem megütni, már csak azért sem, mert tiszteletben tartja a herceggel kötött egyezséget. Hawise-szal ellentétben Roscille nem hadizsákmány.

Roscille értéke az arcában rejlik. Ha egy zúzódás fog éktelenkedni az arcán, veszíteni fog a szépségéből, Macbethet pedig nem fogják olyan kiválónak tartani az emberei, ha otrombán elcsúfít valamit, ami kizárólag a szépsége miatt értékes. Ez felérne azzal, mintha megvágná egy ló térdét, és azt kiáltaná, hogy Nos, miért nem szalad? Barbárnak, sőt ostobának tartanák.

Macbeth hátrál egy lépést, és a tekintete a távolba réved. Már nem Roscille jár a fejében, hanem gondolatban azt tervezgeti, hogy le fogja rohanni Cawdert az aranyért és a rubinokért. Az elnyert dicsőségre, a megszerzett földekre, a kincsekre és a dicsőítő énekekre gondol. És végül talán rá fogja tenni a nyakláncot Roscille nyakára, és Roscille még értékesebb lesz a számára, mert az ereje csillogó jelképévé fog válni. Végtére is Macbeth a szíve mélyén egy harcos.