Papp Gábor György

Volt-e magyar
építészeti stílus
a 19. században?

Változó elképzelések
a historikus nemzeti építészet
megteremtésére
– részlet –

A könyv megjelenését a HUN-REN Központ támogatta.

© Papp Gábor György, Typotex, Budapest, 2024
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

Lektorálta: Dr. Sisa József

ISBN: 978 963 493 296 3
ISSN 2939-5399

Typotex Kiadó
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Balázs Péter
Szerkesztette: Kovács Zoltán
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

Bevezető

Történelem, építészet és nemzettudat a 19. század középső harmadában

1. Nemzeti hősök szobrai építészeti környezetben

2. A Nemzeti Pantheontól Árpád szobráig

3. Feszl Frigyes és a pesti Vigadó nemzeti jellegének kérdése

4. Klasszikus tagozatok és nemzeti köntös

A kánon kialakulásának útja

1. Korai írások a nemzeti stílusról

2. Történeti minták a nemzeti stílushoz

A történelemre támaszkodó nemzeti stílus

1. A középkori építészet mint inspiráció

2. Alkotható-e nemzeti stílus újkori mintákból?

3. A történeti stílusok „teljes gazdagsága”: a millenniumi kiállítás történelmi főcsoportja

Nemzeti stílus – görbe tükörben

A történeti nemzeti stílus kritikája

Hogyan tovább? A minták hitelességének kérdése

A nemzeti ornamentikától az új építészetig – és vissza

1. Az új építészet ideája

2. Reakciók az új építészet ideájára

2.1. Az új építészeti elképzelések felől

2.2. A hagyományos építészeti megközelítések felől

Befejezés

Irodalom

Jegyzetek

Illusztrációk forrásai

Bevezető

Mi az, hogy magyar építészeti stílus? Vagy úgy is kérdezhetnénk, mitől lesz magyar egy épület? Kifejezhető-e az építészet eszközeivel a magyar jelleg, a nemzeti identitás? Vannak-e olyan speciális építészeti megoldások és formák, amelyek csak erre a vidékre jellemzőek? Létezik esetleg olyan díszítőmotívum (akár építészeten kívüli), ami a nemzeti vonást jeleníti meg? És ha ilyen motívumokat helyezünk egy házra, az elég ahhoz, hogy magyarossá tegyük? Mennyiben lesz hiteles (és magyar) egy olyan épület, amelynek díszítőmotívumai adott esetben textilekről vagy fafaragásokról származnak, és eredeti közegükből kiszakítva, felnagyított méretben kerültek kőben kifaragva az épület falára?

Ilyen és hasonló kérdések a 19. század első felétől foglalkoztatták a magyarországi építészet lehetőségeiről, jövőjéről vagy általánosabban szólva a magyar nemzeti identitás lehetőségeiről gondolkodókat. Akadtak, akik kétségekkel néztek szembe a kérdéssel. Először is nem láttak maguk körül nemzeti jellegű formákat (ennek meg is adták az okát), amelyekből a nemzeti építészet megteremtésének munkájában ki lehetne indulni. Továbbá abban sem voltak biztosak (sőt voltak, aki egyenesen kételyüknek adtak hangot), hogy vannak-e olyan nemzeti jelleggel bíró formák és minták, amelyek továbbfejlesztéséből létrehozható a nemzeti stílusú építészet. A kételkedők egy csoportja a 19. századi társadalom jellegét nem tartotta alkalmasnak arra, hogy abban a más népektől különböző, nemzeti jellegű építészet (művészet) létre tudjon jönni. Vagy ilyet tudatosan ki lehessen fejleszteni.

Akadtak azonban olyanok is, akik a történelmi múltból és a nemzeti hagyományokból kiindulva úgy látták, hogy hosszadalmas munkával megteremthető a nemzeti építőstílus. A minták összegyűjtése révén először meg kell alkotni egy építészeti kánont, ami kiindulópont lehet a nemzet történelmi múltjára támaszkodó építészet számára. A példák gondos kiválasztása és megfelelő kombinálása nyomán a legjobb és a nemzetre leginkább jellemző stílus már kifejleszthető. A nemzeti stílus más propagátorai szerint nem az európai történelmi stílusok valamelyikéből kell kiindulni, hanem a magyar nemzeti ornamentikát kell a nemzeti építőstílus forrásává tenni. Az utóbbi vízióban az autentikusság, hitelesség és őszinteség fogalmai főszerepet kaptak. Ebben a vonatkozásban az anyaghűség is szerepet kapott, az utóbbi mellett pedig az építészetben akkor megjelent új anyagok stílusteremtő lehetőségei is.

A fenti kérdésekre megnyugtató választ természetesen nem lehetett adni a 19. században – és amennyiben a téma (akár napjainkban is) aktuális maradt, annyiban később sem. Ha valamit azonban ezek a nemzeti építőstílus megteremtésére irányuló törekvések bizonyosan elértek, az az, hogy rajtuk keresztül a nemzeti identitásról alkotott kép reflektívebbé, érzékenyebbé és pontosabbá vált.‍¹

A következő oldalakon tehát egy manapság újra felbukkanó idea, a nemzeti stílusú építészet kezdeteinek eredünk a nyomába. A szálak a 19. század első felébe vezetnek. Abba az időszakba, amikor a közép-európai nemzetállamok ideológiai alapjai létrejöttek. A nemzeti öntudat formálódásának időszakában járunk, ami sokszor a nemzeti függetlenség vágyával is összekapcsolódott. Erről az alapról tekintve a nemzeti jelleg kérdésére, természetes, hogy azt az építészet esetében a képzőművészethez hasonlóan először történeti, mondai, népmesei alakok vagy szimbolikus figurák jelenítették meg.

A 19. század közepén a nemzeti művészet fogalma a nemzeti stílus fogalmával egészült ki. Vagyis a nemzeti jelleg megteremtésének kérdésére ekkortól a képzőművészet mellett az építészet eszköztárából merítve kíséreltek meg választ találni. A nemzeti stílus fogalmának használata azt jelentette, hogy bizonyos művészeti és szellemi javakra, alkotásokra egy adott politikai közösség identitását meghatározó, azt kifejező elemként tekintettek.

Az identitáskeresésben és identitásteremtésben fontos részt kapott az épített környezet kialakítása, a városi tereket alkotó épületek formálása. Pontosabban, milyen megjelenésű, milyen stílusú épületek tudják a leghitelesebben kifejezni azt, amit akkoriban nemzeti jellegnek, „jellemzetes építészet”-nek neveztek. Felhívások, programszövegek és írásbeli tervezetek (elaborátumok) születtek a nemzeti stílusú építészetről. Ezek az írások természetes módon magukon viselik koruk ízlését, vagyis a 19. századi építészet szemléletének egy nagyon fontos elemét, a történetiséget. A jelent egy egységes történelmi folyamat részeként tekintő elképzelésről van szó. Arról, hogy a korszak historista felfogása szerint a jelen építészete az építészet egyetemes történetének része, tehát a kortárs építészet a nemzeti múltból fakad.

Ennek a szemléletmódnak közvetlen hatása volt az építészeti stílusokra és azon belül a nemzeti stílusra. A történeti nézőpont határozta meg a 19. század két, egymással szorosan összefüggő építészeti irányzatát, a romantikát és a historizmust.

Áttekintésünk az 1830-as évektől az I. világháború végéig tart. A magyarországi építészetben ugyanis a 19. század középső harmadától tudatos szemléletbeli változás figyelhető meg. Körülbelül ekkortól a klasszikus, állandó és mint ilyen egyetemes formák helyett, részben azokkal szemben olyan építészeti formákat részesítettek előnyben, melyek nem az antikvitás emlékanyagából táplálkoztak, hanem változékonyabb (bizonyos értelemben szabálytalanabb), inkább a helyi történelmi hagyományokra támaszkodó építészeti gondolkodást tükröztek.

Ahhoz, hogy a történeti szemlélet újszerűségét megértsük, fontos tudatosítanunk, hogy a történeti formák használata nem másolást jelentett. A korszak építészei a középkori formákat a kortárs épületeken alkalmazva újraértelmezték, azoknak új kontextust teremtettek, ezáltal szándékuk szerint egy új minőséget hoztak létre. Az adaptív, átértelmező szemlélet a historizáló építészet egészére jellemző volt, amely később, a 19. század második felében további elemmel egészült ki. Ez a pozitivista nézőpont valahogy így összegezhető: bármely építészeti feladatot képesek vagyunk megoldani, jobban, mint az elődeink. Az adaptív szemlélethez és a pozitivizmus magabiztosságához nagyjából az 1860-as évektől egy harmadik vonás, a történeti pontosságra, precizitásra való törekvés járult. Ez utóbbinak forrása részben szintén a középkor tiszteletéből eredt. A középkori építőmesterek munkamódszerét követve (és esetenként felélesztve), egyúttal a minél nagyobb fokú hitelességre törekedve alkották az új, kortársi kontextusba helyezett történeti formákat.

A fenti szemléletváltás nyomán (mely nem független a történelemről mint egységről, mint folyamatról való gondolkodástól sem) a 19. század második felétől a múlt építészetének elemeit tudatosan emelték be a kortárs építészeti formálásba, különösen akkor, ha a nemzeti akcentus kifejezése volt a cél. Szükség volt ezért a magyarországi műemlékek pontos megismerésére és felmérésére. A gyarapodó építészettörténeti ismereteknek, melyekre a nemzeti stílust megjeleníteni kívánó kortárs építészet támaszkodott, a fokozatosan professzionalizálódó és intézményesülő műemlékvédelem és művészettörténet teremtett elméleti és szakmai keretet. Vagyis azt láthatjuk, hogy a 19. század második felétől szakmai alapossággal és ismeretekkel elkészített elméleti konstrukciók olyan nemzeti stílust vizionáltak, mely az egyetemes történeti stílusok horizontján belül, azok magyarországi emlékeire támaszkodva volna megalkotható. Minthogy a történeti formákra támaszkodó, historizáló építés Magyarországon az I. világháborúig meghatározó maradt, a mi időbeli fókuszunk is addig, a Monarchia felbomlásáig tart.

A korszak, amelyet vizsgálunk, és annak a következőkben szemléletek és kérdésfelvetések alapján elkülönített szakaszai alapjában véve megfelelnek a historizmus építészetének először a német, majd nyomában az osztrák művészettörténet által az 1960-as évek végén felrajzolt szakaszolásának. Ez a ma is általánosan elfogadott nézet a nagy egységen belül egyes időszakokat aszerint különít el, hogy a különböző történelmi korok építészeti formáit milyen mértékben és milyen módon integrálták az építészeti gyakorlatba, vagyis hogyan gondolkodtak az interpretálásról mint aktív művészeti tevékenységről. Ebben az értelemben a historizmus Közép-Európában hozzávetőleg az 1840-es évektől a 20. század elejéig (második évtizedéig) tartott. Ezen belül az 1840-es évektől az 1870-es évekig tartó időszakot korai, avagy romantikus historizmusnak, az 1870-es évektől az 1890-es évekig az érett historizmus időszakának, az 1890-es évektől kezdődőt pedig késői historizmusnak nevezi a szakirodalom, amely utóbbi (mint látni fogjuk) a 20. század első évtizedeiben a különböző modern építészeti mozgalmakkal párhuzamosan, részint azokkal összefonódva jelent meg.‍²

A könyv két fő kérdést jár körül: a múlthoz való viszonyt és a nemzeti stílus problémáját, valamint ezek változásait. A bölcsészettudomány világában alapvető, hogy jelenünket múltunk minél pontosabb megismerésén keresztül érthetjük meg. Napjainkban a nemzeti múlt kérdése ismét előtérbe került szövegekben és épített környezetünkben egyaránt. Műemlékek átépítése, történelmi romok kiegészítése és elpusztult épületegyüttesek visszaépítése zajlik körülöttünk. Ahhoz, hogy e jelenségek motivációját megértsük, továbbá lehetőségeit és korlátait meglássuk, szükséges, hogy ismerjük, honnan indult a nemzeti múltról és azon belül a nemzeti építészet múltjáról szóló diskurzus.

Befejezés

A történeti alapú nemzeti stílustörekvések 19. századi története a szecesszió megjelenésével tulajdonképpen véget ért. A nemzeti stílusról szóló ideák 20. századi története bizonyos mértékig már a szecessziónak a magyar stílusról vallott elképzeléseire adott válaszokhoz tartozik.

Ha a címben megfogalmazott kérdésre (volt-e magyar építészeti stílus a 19. században?) a fentiek nyomán választ kívánunk adni, azt mondhatjuk, hogy nem volt. Léteztek törekvések és elképzelések, melyek arra irányultak, hogy megteremtsék, de azok is inkább konkrétabb vagy kevésbé konkrét javaslatokat adtak arra nézve, milyen is lehetne a magyar építészet, a magyar építészeti stílus.

Ahogy láttuk, nagyobb részt szövegekben és csak kisebb részben megvalósult épületeken tudjuk vizsgálni az erről szóló elképzeléseket és azok változásait. Ez a tény ugyanakkor lehetővé teszi, hogy az elgondolások, ötletek és elméletek közti kapcsolatok és hatások láthatók legyenek, így a nemzetiről való gondolkodás formálódása megjelenjen előttünk. Ezeket a kapcsolatokat és összefüggéseket igyekeztem többféle módon megmutatni. Miközben az egyes fejezetek a nemzeti idea különböző rétegeit (történeti stílusok, ornamentika, népművészet) teszik láthatóvá, a narratívát mint folyamatot ennek a mintegy nyolcvan évnek az építészettörténeti kontextusába helyezik. Az egymás mellé helyezett szövegeken keresztül az eszmék az érvek és ellenérvek, a viták, valamint az egymásra épülő és egymásra ható nézetek hálózatában bontakoznak ki.

A 19. század első felében született írások azt rögzítették, hogy saját nemzeti építészeti stílusunk hiányzik, ezért az első elképzelések a történelmi építészeti stílusok közt keresték a nemzeti építészet forrását. A magyar történelem dicső, idegen igától mentes (független) korszakainak magyarországi emlékei szolgáltak ebben az időben példaként. És elhivatott tudósok megteremtették azt a tudományos apparátust, amely a kiválasztott emlékek példatárát (az építészeti kánont) létrehozta. Arról azonban ekkor még nincsen szó, hogy a kiválasztott stílus nyomán miként lehetne nemzeti stílusú épületet alkotni. Az egységes történeti narratíva igen hamar kritika tárgya lett. A történelmi építészeti stílusok magyar jellegét a stílusok egyetemessége, az építészek idegen volta felől vitatták, valamint – mint mondták – a hazai történelmi körülmények (a függetlenség hiánya) sem voltak alkalmasak arra, hogy itt önálló, a nemzetre jellemző stílus létrejöhessen.

1880 körül fordulópont következett be a nemzeti stílus megteremtésének hazai történetében. Több szempontból is fókuszváltás történt. Egyrészt a nagyépítészet, a történelmi építészeti emlékek helyett kézműves alkotásokban, iparművészeti tárgyakban és azok ornamentikájában keresték a nemzeti jelleget. Ahogy korábban a történeti építészeti emlékek nyomán megalkotható magyar stílust érte kritika, úgy az 1880-as években a motívumok magyar volta kérdőjeleződött meg. Felmerült, hogy nem volna-e érdemes a környező népek hasonló motívumkincse alapján egy közös hagyományban gondolkodni. Illetve kérdéssé vált az is, vajon az immanens belső fejlődésből vagy a nagyművészetből a népművészetbe leszűrődő motívumokból kiindulva kell-e keresni a nemzeti építészet helyes irányát.

Az egyediség és a helyi sajátosság versus európai kapcsolatok problémája a nemzeti stílusnak a századforduló táján formálódó új értelmezésében is felmerült. Ez utóbbi a népművészet – modern művészet – tradíció hármasával írható le. A jelenségnek a népművészet emlék- és motívumkincsének összegyűjtése éppúgy része volt, mint annak a városi kultúrába való be- és felemelése. A modern művészet a népi ornamentika integrálása mellett a történeti tradíciótól való megszabadulás igényét fogalmazta meg, miközben az építészet nemzeti léptéken túlmutató horizontjának megmutatását is feladatának tekintette. Az építészeti régi-új tradicionalizmus ekkor már bizonyos értelemben a modern művészet viszonylatában határozta meg saját céljait. Úgy is mondhatjuk, hogy a historizmus 20. század eleji magyarországi megerősödését a szakmai intézményrendszer sajátosságai mellett a modern építészetnek „köszönhette”.

Miként jelentek meg a fenti elképzelések a hazai épületeken a 19. században? Tartalmi szempontból vizsgálva a korszak építészetét, vagyis azt, hogy mit jelentett az építés „nemzetiesítése” az egyes időszakokban, látható, hogy az 1840-es évektől a magyaros jelleget képzőművészeti dekorációk (szobrok, festmények) révén jelenítették meg az épületeken. Ezzel párhuzamosan a század közepétől a romantika és a korai historizmus egyes épületein a nemzeti vonás kifejezéséhez a középkorias formák használata társult. Változás itt is az 1880-as évektől történt, amikor a nemzeti vonás kifejezésénél az építészeti gyakorlatba a történeti figurák mellett a magyaros ornamentika is bekerült. És csak az 1890-es évektől kezdték egy-egy épületen a nemzeti jelleget régebbi korokból származó, konkrét építészeti idézetekkel megjeleníteni – miközben az elméleti alapvetés, hogy a múlt mintaadó korszakainak építészetét példának véve lehet megalkotni a nemzeti építőstílust, már mintegy harminc évvel korábban megszületett.

A könyv elsősorban elméleteket, elképzeléseket és víziókat mutat be, de több esetben lehetőség volt arra is, hogy a teóriák és az építészeti alkotások közti kapcsolatokat megmutassam. Miként felrajzolható a história és az ornamentika párhuzamos és néha összefonódó narratívája is. Azzal, hogy ebbe a különböző ideák alkotta hálóba itt-ott be tudtam szőni magukat az épületeket is, hitelesebben és pontosabban mutathattam meg a nemzeti építészeti idea 19. századi történetét, mintha azt a „múltalkotás” és „másolás” fogalmai által leírt tartományba zártam volna.

Irodalom

Bálint Zoltán 1897: Az ezredéves kiállítás architekturája. Budapest.

Bibó István 1972: Európai hatások és helyi fejlődés az 1800 körüli magyar építészetben. Építés – Építészettudomány, 4/1–2, 125–163.

Bibó István 1973: Pollack Mihály Országháza terve. Művészettörténeti Értesítő, 22/1, 22–36.

Bibó István 1978: A magyar építészeti szakirodalom kezdetei. (Építészeti szakkönyvek Magyarországon a XVIII. században.) In: Zádor Anna – Szabolcsi Hedvig (szerk.): Művészet és felvilágosodás. Művészettörténeti tanulmányok. Budapest, 27–122.

Bibó István 1980: Magyar nemzeti oszloprend terve: oszlopfő és párkányrészlet. In: Szabolcsi Hedvig – Galavics Géza (szerk.): Művészet Magyarországon 1780–1830. Katalógus. Magyar Nemzeti Galéria, Budapest, 255–256. (234. sz.)

Bibó István 1989: Johann Schauff nemzeti oszloprend-terve 1790-ből. In: Sub Minervae Nationis Praesidio. Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest, 60–63.

Bollók Ádám 2015: Ornamentika a 10. századi Kárpát-medencében. Formatörténeti tanulmányok a magyar honfoglalás kori díszítőművészethez. MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Régészeti Intézet, Budapest.

Bollók Ádám 2017: Hódítók és meghódítottak. A magyar díszítőművészet kezdetei a 19. századi magyar gondolkodásban. In: Szilágyi Adrienn – Bollók Ádám (szerk.): Nemzet és tudomány Magyarországon a 19. században. MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 155–183.

Bor Ferenc 2004: Schulek Frigyes és Izsó Miklós nemzeti emlékmű terve a Margit-hídra. In: Romantikus kastély. Tanulmányok Komárik Dénes tiszteletére. Budapest, 265–287.

Borbíró Virgil 1950: Magyar nemzeti építőstílus-törekvések. Építés–Építészet, 661–671.

Cs. Plank Ibolya – Csengel Péter 1996: A Magyar Orvosok és Természetvizsgálók Társasága és a magyar műemlékvédelem kezdetei. In: Bardoly István – Haris Andrea (szerk.): A magyar műemlékvédelem korszakai. Tanulmányok. Budapest, 21–45.

Csáki Tamás 2006: A finn építészet és az „architektúra magyar lelke”. Múltunk, 1, 200–230.

Csáki Tamás 2024: Újraértelmezett történeti formák. In: Csáki Tamás (szerk.): Lajta Béla 150. Budapesti épületsorsok. Kiállítási katalógus. Kiscelli Múzeum, Budapest, 84–89.

Déry Attila 1991: Adalékok az ún. Kecskeméti ház történetéhez (Budapest V. ker., Veres Pálné u. 9.). Műemlékvédelmi Szemle. Az Országos Műemléki Felügyelőség tájékoztatója, 1991/2, 41–43.

Divald Kornél 1899: A felsőmagyarországi renaissance építészet. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Közlönye, 33/5, 173–175; 6, 219–224; 7, 261–265; 8, 301–305; 9, 350–359; 10, 385–397.

F. Deklava Lilla 2017: Schulek Frigyes. Budapest.

F. Dózsa Katalin 1995: A rendi nemzettudat szimbóluma, a díszmagyar. Néprajzi Értesítő, 77, 155–165.

Ferkai András 1989a: A nemzeti problematikája a két világháború közötti építészeti gondolkodásban. In: Keserű Katalin (szerk.): Sub Minervae Nationis Praesidio. Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest.

Ferkai András 1989b: Nemzeti építészet a polgári sajtó tükrében. I. rész. 1920–1930. Építés- Építészettudomány, 20/3–4, 331–364.

Ferkai András 1994: Viták a nemzeti építészetről II. rész. 1930–1939. Építés- Építészettudomány, 24/3–4, 255–278.

Gábor Eszter – Verő Mária (szerk.) 2000: Az Ország Háza. Budapesti országháza tervek 1784–1884. Kiállítás. Szépművészeti Múzeum, Budapest.

Gábor Eszter 1989: „…e műemlékeinkben a történelmi magyar hangulatoknak mélységes tengerét bírjuk”. Lechner Jenő kísérlete a magyar nemzeti historizmus megteremtésére. In: Sub Minervae Nationis Praesidio. Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest, 180–185.

Galavics Géza 1980: A magyar korona elöl- és hátulnézeti képe. In: Szabolcsi Hedvig – Galavics Géza (szerk.): Művészet Magyarországon 1780–1830. Katalógus. Magyar Nemzeti Galéria, Budapest, 232. (185. sz.)

Gerle János 1989: Boglyakupola, boglyaív. In: Sub Minervae Nationis Praesidio. Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest, 170–179.

Hadik András 1985: Lechner Ödön építőművész pályája. In: Pusztai László – Hadik András (szerk.): Lechner Ödön 1845–1914 – emlékkiállítás a művész születésének 140. évfordulójára. OMF Magyar Építészeti Múzeuma. Budapest, 31–53.

Hauszmann Alajos 1908: Néhány szó a modern építészetről. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Heti Értesítője, 27, 11. (március 22.) 101–105.

Hajnóczi Gábor 1985: Nemzeti építészetünk stíluskérdései az Akadémia székházára kiírt pályázat körüli vitában. Építés- Építészettudomány, 17, 81–98.

Hampel József 1884: Műtörténetünk és az ötvösműtárlat. Budapesti Szemle, 39, 296–313.

Henszlmann Imre 1841: Párhuzam az ó- és újkor művészeti nézetek és nevelések közt, különös tekintettel a művészeti fejlődésre Magyarországban. Pest.

Henszlmann Imre 1873: Die Grabungen des Erzbischofs von Kalocsa Dr. Ludwig Haynald. Leipzig.

Jurecskó László 1989: Jankó János munkássága és nézetei a magyaros stílus létrehozására irányuló törekvések tükrében. In: Sub Minervae Nationis Praesidio. Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest, 150–155.

Karge, Henrik 2008: Von der „Erfindung” der Renaissance zur Praxis der Neorenaissance. Paris–Dresden–Berlin–Budapest. Acta Historiae Artium, 49/1. 378–407.

Kelényi György 1989: A nemzeti stílus és tematika kérdései a 18. századi Magyarországon. In: Sub Minervae Nationis Praesidio. Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest, 56–59.

Kemény Mária 1996: Függelék. A felépítendő Magyar Akadémia Henszlmann Imre, Gerster Károly és Frey Lajos által készített építészeti tervek leírása. In: Szabó Júlia (szerk.): A Magyar Tudományos Akadémia palotájának pályázati tervei 1861. Budapest, 89–93.

Kemény Mária 2015: A Magyar Tudományos Akadémia palotája. Budapest.

Keserű Katalin 1989: Nemzeti gondolat a 19. század magyar építészetében: Az egyetemestől a regionális stílusig. In: Sub Minervae Nationis Praesidio: Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára, ELTE, Budapest, 102–106.

Keserű Katalin 1993: Vernacularism and its Special Characteristics in Hungarian Art. In: Bowe, Nicola Gordon (ed.): Art and the National Dream. The Search for Vernacular Expression in Turn-of-the-century Design. Dublin, 127–142.

Keserű Katalin 2005: Az építészeti gondolkodás átalakulása a 19–20. század fordulóján Európában. In: Keserű Katalin (szerk.): A modernizmus kezdetei Közép-Európa építészetében – The Beginnings of Modernism in Central European Architecture. Budapest, 9–16.

Keserű Katalin 2010: Az építészet és iparművészet nemzeti keretei. In: Király Erzsébet – Róka Enikő – Veszprémi Nóra (szerk.): XIX. Nemzet és művészet. Kép és önkép. Kiállítási katalógus. Magyar Nemzeti Galéria, Budapest, 227–247.

Komárik Dénes 1972: Brein Ferenc és a pesti Brein család. Építés – Építészettudomány, 4/1–2, 165–222.

Komárik Dénes 1982: A gótizáló romantika építészete Magyarországon. Építés – Építészettudomány, 14/3–4, 275–319.

Komárik Dénes 1984: Feszl Frigyes 1821–1884. Kiállítási katalógus. Budapesti Történeti Múzeum, Budapest.

Komárik Dénes 1985: A nemzeti építőstílus keresése. Feszl és a pesti Vigadó. Építés – Építészettudomány, 17, 127–136.

Komárik Dénes 1987: A romantika építészetének problémája Magyarországon. Ars Hungarica, 15/1, 31–36.

Komárik Dénes 1990: Romantikus romkultusz Feszl Frigyes hazai tárgyú grafikájában. Művészettörténeti Értesítő, 39/3–4, 135–165.

Komárik Dénes 1993: Feszl Frigyes. Budapest, 1993.

Komárik Dénes 1993a: Izsó Búsuló juhászának felnagyított változatai. In: Lővei Pál (szerk.): Horler Miklós hetvenedik születésnapjára. Tanulmányok. Budapest, 435–444.

Komárik Dénes 1993b: Komárik Dénes „Feszl Frigyes 1821–1884” című doktori értekezésének vitája. Művészettörténeti Értesítő 42/1–2, 95–101.

Komárik Dénes 2009: A Király és Csányi utca sarkán álló Pekáry ház története. In: Kemény Mária (szerk.): Kismező, Nagymező, Broadway. Várostörténeti tanulmányok. Budapest, 270–281.

Kós Károly 1929: A Székely Nemzeti Múzeum építése. In: Csutak Vilmos (szerk.): Emlékkönyv a Székely Nemzeti Múzeum ötvenéves jubileumára. Sepsiszentgyörgy, 26–29.

Lastovicková, Vera 2015: Cizí dům? Architektura českých Němců 1848–1891. Ein fremdes Haus? Die Architektur der Deutschböhmen 1848–1891. Praha.

Lővei Pál 2013: Von der Milliniumsausstellung des historischen Ungarn bis zur zerstückelten Kulturerbe der Kunstgeschichte im Karpatenbecken. Acta Historiae Artium, 54, 111–136.

Mendöl Zsuzsa 1978: Lechner Ödön pécsi épülettervei. Adatok a pécsi városháza építéstörténetéhez. Janus Pannonius Múzeum Évkönyve, 23, 389–402.

Mendöl Zsuzsa 1979: Magyar formatörekvések és az ornamentika problémája építészetünkben. Építés – Építészettudomány, 11/3–4, 409–460.

Mravik László 1993: Pulszky Károly és a historizmus az iparművészetben. In: Zádor Anna (szerk): A historizmus művészete Magyarországon. Budapest, 249–254.

Ney Béla 1871: Magyar építészeti styl. Magyar Mérnök, 97–113.

Ney Béla 1880: Jelentés a Párisi 1878-iki közkiállításról építészeti szempontból. A Közmunka és Közlekedési Magyar Királyi Ministérium kiadmányai 15. füzet. Budapest.

Ney Béla 1885: Még egyszer a „magyar styl-ről” Az Építési Ipar, 9, 8 (február 22), 69–70; 9 (március 1.), 80–82; 10 (március 8.), 91–92.

Papp Gábor György 2008: Architektenausbildung nach Berliner Vorbild an der TU Budapest. Acta Historiae Artium, 49/1, 417–431.

Papp Gábor György 2015: „Vezessük be minél előbb nemzeti hagyományainkat a modern világba”. A nemzeti építészet fogalmának változásai az építészeti szakirodalomban Magyarországon. Korall, 62, 167–189.

Papp Gábor György 2018a: Medievalism in Nineteenth-Century Hungarian Architecture. In: Xavier Barral i Altet – Pál Lővei – Vinni Lucherini – Imre Takács (eds.): The Art of Medieval Hungary. Rome, 333–344.

Papp Gábor György 2018b: Present Constructed from the Past. Attempts to Shape National Architecture in 19th Century Hungary. In: Gábor Gyáni – Anssi Halmesvirta (eds.): Cultural Nationalism in a Finnish–Hungarian Historical Context. MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 146–163.

Papp Gábor György 2022: A felső-magyarországi reneszánsz építészet és a magyar nemzeti stílus. In: Farbaky Péter – Farbakyné Deklava Lilla (szerk.): A haza építőkövei. Tanulmányok a 19. századi építészet köréből Sisa József tiszteletére. ELKH Bölcsészettudományi Kutatóközpont Művészettörténeti Intézet, Budapest, 45–56.

Pártos Gyula 1881: A felső-magyarországi építészeti műemlékek, különös tekintettel a renaissance-korra. I–II. Az Építési Ipar, V. 36. (szeptember 4.), 319–322; V. 37. (szeptember 11.), 329–331.

Pártos Gyula – Lechner Ödön 1892: Kecskemét városának új székháza. Magyar Mérnök- és Építészegylet Közlönye, 26, 6, 165–167.

Pasteiner Gyula 1899: Építészeti emlékek Felső-Magyarországon. In: Az Osztrák–Magyar Monarchia írásban és képben. Szerk.: Jókai Mór et al. XV. kötet (Magyarország V. kötet, Felső-Magyarország I. rész) Budapest, 45–176.

Pilkhoffer Mónika 2018: Nemzeti stílustörekvések a 19. századi magyar építészetben. In: András Csaba – Fenyő Dániel (szerk.): Alumni Nova. Pécsi Tudományegyetem, BTK, Pécs, 123–135.

Pulszky Ferenc 1838: A’ műgyűjtemények’ hasznairól. Athenaeum. Tudományok’ és szépművészetek’ tára. II. 12. Sp. 185–189.

Pulszky Károly 1885/86: Iparművészet és stíl. Művészi Ipar, 1/5, 193–199.

Pusztai László – Hadik András (szerk.) 1985: Lechner Ödön 1845–1914. Emlékkiállítás a művész születésének 140. évfordulójára. OMF Magyar Építészeti Múzeuma. Budapest.

Rostás Péter 2001: Egy helyiség helye: a Budavári Palota Hunyadi Mátyás-termének története. In: Tanulmányok Budapest múltjából, 29, 487–538.

Rostás Péter 2009: A Budavári Palotában 1900 körül kialakított „történelmi” dísztermek. In: Tanulmányok Budapest múltjából, 34, 149–172.

Salamon Gáspár 2016: Kós Károly és a historizmus. In: Dolgozatok az Erdélyi Múzeum Érem- és Régiségtárából 9 (2014). Kolozsvár, 259–268.

Salamon, Gáspár 2023: Das Eigene im Bau: Museale Auseinandersetzungen mit dem architektonischen Erbe Ungarns auf der Millenniumsausstellung in Budapest (1896). In: Cornelia Jöchner – Christian Nezik – Gáspár Salamon – Anke Wunderwald (Hrsg.): Museale Architekturdörfer 1880–1930. Das Eigene in transnationalen Verflechtungen. Dresden, 74–133.

Schulek Frigyes 1894: A budavári főegyház környékének rendezése és Szt-István király emlékének kérdése. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Közlönye, 10, 309–321.

Semper, Gottfried 1863: Der Stil in der technischen und tektonischen Künsten oder die praktische Aesthetik. Keramik, Tektonik, Stereotomie, Metallotechnik für sich betrachtet und in Beziehung zur Baukunst. München.

Sinkó Katalin 2009: A népművészet-szemlélet változásai és a Nemzeti Múzeum 1852–1898. Néprajzi Értesítő 91, 35–79.

Sinkó Katalin 2012: Az ornamens mint nemzeti nyelv. A népművészet fogalmának kialakulása az iparművészeti múzeumokban a pozitivizmus korában. In: uő: Ideák, motívumok, kánonok. Tanulmányok a 19–20. századi képkultúra köréből. Budapest, MNG, 242–275.

Sisa József 1983: A pesti Új Városháza. Ars Hungarica, 11/2, 251–268.

Sisa József 1987: A romantikus és historizáló építészet néhány problémája. Ars Hungarica, 15/1, 43–47.

Sisa József 2004: Humor and Architecture: Three Cartoons on the Hungarian Parliament. Centropa, 4/1, 20–23.

Sisa József 2008: Die „Berliner Renaissance” in Budapest. Acta Historiae Artium, 49/1, 448–458.

Sisa József 2013: Magyar művészet a 19. században. Építészet és iparművészet. Budapest.

Sisa József 2014: Lechner, az alkotó géniusz. Budapest.

Sisa József 2020: Humor és építészet – három karikatúra az Országházról. abtk.hu/ (utolsó megtekintés: 2023. szeptember 24.)

Steindl Imre 1899: Az új országházról (Steindl Imre lt. január 16-án tartott székfoglalója). Akadémiai Értesítő, 10/3, 117–125.

Sterk Izidor 1894: Magyar építőművészeti pályázatok. I. Budapest.

Sümegi György 2003: Építészet és történetiség (Adalékok Lechner Ödön kecskeméti épületeihez). Ars Hungarica, 31/1, 41–62.

Szakács Béla Zsolt 2011: Czobor Béla és a magyarországi műemlékvédelem megújulása (1889–1904). Magyar Műemlékvédelem, 15, 105–113.

Széchenyi István 1843: Üdvlelde. Pest.

Szendrei János 1885: Nemzeti ipar. Magyar stil. Pesti Napló, 36, 169. (június 21.), 1–2.

Szentesi Edit 1992a: Bekezdések a magyarországi műemlékvédelem előtörténetéből II. Haas Mihály levelei Rudolf von Eitelberghez az 1850-es évek közepéről. Műemlékvédelmi Szemle, 1992/1.

Szentesi Edit 1992b: Bekezdések a magyarországi műemlékvédelem előtörténetéből III. Egy másik nagybácsi könyvtára. Műemlékvédelmi Szemle, 1992/2.

Szentesi Edit 2000: Birodalmi patriotizmus. Történelemszemlélet, történetírás, történeti publicisztika és történeti témák ábrázolása az Osztrák Császárságban 1828-ig. In: Mikó Árpád – Sinkó Katalin (szerk.): Történelem-kép. Szemelvények múlt és művészet kapcsolatából Magyarországon. Magyar Nemzeti Galéria, Budapest, 73–91.

Szentesi Edit 2005: Az epreskerti szobrászműtermek Parthenón-fríze. Ars Hungarica, 33, 383–404.

Tagányi Károly 1884: Styl és történelem (Jegyzetek az ötvösműkiállításról). Századok, 18, 493–503.

Tankó Sámuel 1885: A „magyar styl”. Az Építési Ipar, 9/5 (február 1.), 39–40; 9/6 (február 8.), 49–51.

Tímár Árpád 1990: Henszlmann Imre válogatott képzőművészeti írásai. Budapest.

Tompos Lilla 2005: A díszmagyar: a magyar díszöltözet története. Budapest.

V. Ecsedy Judit 2016: Egy pozsonyi könyvkiadó és rézmetsző: Johann Nepomuk Schauff (1757–1827). Művészettörténeti Értesítő, 65/1, 113–127.

V. Ecsedy Judit 2016a: Schauff pozsonyi könyvkiadó kétnyelvű hirdetése: 1790. In: MONOKgraphia: tanulmányok Monok István 60. születésnapjára. Szeged, 170–173.

Vadas Ferenc 1989: Nemzeti pantheon és ezredéves emlékmű. In: Sub Minervae Nationis Praesidio: Tanulmányok a nemzeti kultúra kérdésköréből Németh Lajos 60. születésnapjára. ELTE, Budapest, 159–169.

Veress Dániel 2020: Nemzetépítők. Nemzeti stílustörekvések az európai és magyar építészetben 1850–1925. Disszertáció, ELTE-Atelier, Budapest.

Vybiral, Jindrich 2020: Národní styl bez nacionalismu, nacionalismus bez národního stylu, In: Tomáš Knoz – Jiří Lach – Tomáš Borovský (eds): Kultura ve středoevropských dějinách. Rozprava mezi humanitními obory. Praha, 332–345.

Wagner-Rieger, Renate 1970: Wiens Architektur im 19. Jahrhundert. Wien.

Zádor Anna 1955: A Pollack-kutatás néhány problémája. Művészettörténeti Értesítő, 4, 3–28.

Zádor Anna – Rados Jenő 1943: A klasszicizmus építészete Magyarországon. Budapest.

Jegyzetek

Bevezető

1 A nemzeti stílus kérdésének történetével egy-egy jelenség vagy építészeti feladat kapcsán foglalkozott Hajnóczi (1985) és Komárik (1987). A századforduló modernizmusának szemszögéből érintette a kérdést Keserű (1993, 2005). Ugyan kívül esik témánk időhatárain, de megközelítésében sok szempontból folytatója a 19. századi jelenségeket vizsgáló irodalomnak, ezért érdemes itt utalni Ferkai András tanulmányaira, melyek a két világháború közti magyarországi építészet nemzeti vonásait vizsgálták (Ferkai 1989a, 1989b, 1994). A nemzeti fogalmát a 19–20. századi magyarországi építészet díszítőmotívumai felől, a kor esztétikai ideáinak kontextusában mutatja be Mendöl (1979). A nemzeti építőstílus 19. századi történetéhez kapcsolódik még Pilkhoffer (2018) és Papp (2015, 2018, 2022).

2 Mind a korszak ilyen irányú megközelítését, mind az elnevezést magát az osztrák szakirodalomból vette át mások mellett a magyar szakirodalom is. Wagner-Rieger 1970; Komárik 1987; Sisa 1987; 2013, 28, 34.

Illusztrációk forrásai

1. a szerző archívuma.

2. a szerző archívuma.

3. Budapest és környéke eredeti képekben. Rajzolta Rohbock Lajos. Acélba metszették korunk legjelesebb művészei. A történelmi és helyirati szöveget írta Hunfalvy János. Lauffer és Stolp kiadása, Pest, 1859.

4. a szerző archívuma.

5. BKML XV.15. 1. téka 1/1.

6. Hámori Péter, BTK Művészettörténeti Intézet

7. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Közlönye, 17/3 (1883), VIII. tábla

8. BTM Kiscelli Múzeum, Újkori Várostörténeti Főosztály, Építészeti Gyűjtemény, ltsz. 61.31.1

9. Építő Ipar, 18/52 (1894. december 26.), 611.

10. FSzEK., képszám: 000836

11. Johann Nepomuk Schauff: Theorie der Säulenordnungen…, Pressburg, 1790

12. MNL, T-11. No. 6:446.

13. MNL T-11. No. 6:449

14. MNL T-11. No. 3/b:45

15. MNM TKCs, ltsz. 87.75

16. Album von Visegrád. Entworfen und erläutert von Joseph Vinzenz Häufler. Lithographirt und herausgegeben von der lithographischen-Anstalt des Nicolaus Szerelmey, Pest, 1847, 3. tábla

17. Vasárnapi Ujság, 8/37 (1861. szeptember 15.), 436.

18. MÉM MDK Tervtár K 9167

19. Magyar Nemzeti Galéria, ltsz. 3480.

20. Henszlmann Imre: Die Grabungen des Erzbischofs von Kalocsa Dr. Ludwig Haynald. Leipzig, 1873, 50.

21. Képes Krónika, A iniciálé, Országos Széchényi Könyvtár, Cod. Lat. 404. Fol. 71r

22. OH: OH – T_00034

23. 69. oldal. BTM Kiscelli Múzeum, Építészeti Gyűjtemény, ltsz. 68.4.2.

24. MNL T-8/No. 28: 4

25. Divald Kornél: A felsőmagyarországi renaissance építészet. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Közlönye, 33/9 (1899), 355.

26. Steinhausz László: A lőcsei városház. Magyar Építőművészet, 5/12 (1907), 12.

27. Magyar Nemzeti Múzeum, Történeti Fényképtár, 68-160.

28. Vasárnapi Ujság, 45/1 (1898. január 2.), 1.

29. BFL. XV.19.d.1.10.019

30. BFL. XV.19.d.1.01.025

31. BFL. XV.19.d.1.01.013

32. Borsszem Jankó, 17/852 (1884. május 11.), 4–5.

33. Borsszem Jankó, 6/297 (1873. szeptember 7.), 7.

34. Borsszem Jankó, 16/789 (1883. február 25.), 9.

35. Pulszky Károly – Friedrich Fischbach: A magyar háziipar díszítményei / Ornamente der Hausindustrie Ungarns / Ornements de l’Industrie Domestique de la Hongrie. Budapest, 1878 [1879], Pl. 32.

36. Iparművészeti Múzeum, Adattár – Rajz- és tervgyűjtemény, ltsz. KRTF 823.

37. Huszka József: Magyar díszítő styl. Budapest, 1885, 17.

38. Néprajzi Múzeum, Fényképtár, NM F 76075: Huszka József

39. Klein Rudolf felvétele, 2020

40. Kós Károly: Erdélyország népének építése. Budapest, 1907–1908, 83.

41. index.hu/.

42. Magyar Iparművészet, 3/3 (1900. május), 106.

43. Divald Kornél: A felsőmagyarországi renaissance építészet. III. Kastélyok Szepes és Sáros vármegyében. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Közlönye, 33/7 (1899), 264.

44. Lechner Jenő: Tanulmányok a lengyelországi és felsőmagyarországi reneszánsz építésről. Magyar Mérnök- és Építész-Egylet Közlönye, 47/24 (1913. június 15.), 429.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 296 3
ISSN 2939-5399

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípusok:
Noto Sans & Serif – SIL OFL