Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Jack McDevitt

Octavia gone

2019, Saga Press

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

F. Nagy Piroska

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

ISBN 978 963 551 161 7

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2019 by Jack McDevitt

© Hungarian translation 2023, F. Nagy Piroska

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Robbi Jo McDevittnek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Hálás vagyok Walter Cuirle-nek, Michael Bishopnak és David DeGraffnak szakmai segítségükért.

Előszó

1424 (Rimway-naptár)

A Larry Corbin alig tizenöt perce szállt fel a Ventnor állomásról, még töltötte hiperhajtómű-egységét. Mindkét hold látható volt, egyik hátul, a másik a hajó bal oldalánál. Adarryl Perry felállt a székéből, hogy hátramenjen a kabinba, és szóljon az utasainak, amikor kigyulladt Thwanna, az MI lámpája.

– Parancsnok, üzenet jött az állomásról. – És rögtön ki is rakta a képernyőre.

Adarryl, most kaptuk a hírt, hogy a Rimway kapcsolata megszakadt az Octavia űrállomással. Ők az a kutatóegység, amelyik a KBX44 fekete lyuk körül kering. Napi rendszerességgel vették az adásait, de az adások megszűntek. A röppályájuk rendszeresen a fekete lyuk mögé viszi őket, amitől harmincegy órára minden kapcsolat megszakad velük. Ez meg is történt két nappal ezelőtt, de már majdnem húsz órája elő kellett volna jönniük, és semmi hír nincs róluk. Ti vagytok a legközelebb hozzájuk. Válts irányt, kérlek! Tudj róla, hogy űrsiklójuk is van. Jelentsd nekünk, mihelyt látod, mi történt velük! Én is szólok, ha megtudunk valamit. Brentway

– Thwanna – szólt Perry –, mennyi időbe telik, míg odaérünk?

– Csak pár óra. De körbejárni a rendszert, hogy megkeressük az űrállomást, valószínűleg sokkal tovább tart.

– Adj egy percet! – Felállt, és bement az utaskabinba. Mind a négy utasa ott volt. Épp akkor kezdődött el egy romkom, a Szárnyaló szerelem. A szellemes darabban Athéné istennő megjelenik egy görög színházban, hogy élvezze azt a darabot, amely róla szól. Perry már többször látta, tetszett neki a film. A főszereplő természetesen beleszeret az istennőbe. Pár percig ő is nézte, aztán leállította.

– Betsy és uraim, adódott egy kis problémánk. Akár vészhelyzet is lehet belőle. Egy fekete lyuk körül keringő kutatóállomással megszakadt a kommunikáció, szeretnék, ha odamennénk, és megnéznék. Sajnálom, de nincs más választásunk. Ha akarják, visszamehetünk a Ventnor állomásra, ahol kerítenek önöknek egy másik hajót. De az időbe telhet. Vagy maradhatnak itt, és eljöhetnek velem. A döntést önökre bízom, bár jobb volna, ha itt maradnának, arra az esetre, ha valami gond lenne odakint, és szükségük lenne segítségre. Akár így döntenek, akár úgy, kártérítést kapnak.

– Jól hangzik – felelte Mark Friedman, Betsy férje. – Azt mondja, egy fekete lyuk körül keringenek? Ez nem tűnik valami bölcs dolognak.

– Kutatást végeznek. Több mint egy éve vannak ott.

– Érdekes – tűnődött Mark. Nem az a fajta fickó volt, akiből Perry kinézett egy már visszavonult lengőlabda-edzőt, habár meg kell hagyni, a magassága megvolt hozzá. Nem volt jellemző rá az egykori sportolók lazasága, sokkal inkább vezető típusnak látszott. Perrynek elég volt egy gyors pillantás, hogy megállapítsa, Mark olyan ember, akire oda kell figyelni. Fekete haja és olyan arca volt, hogy akár ő is eljátszhatta volna a Szárnyaló szerelem főhősének szerepét. – Elég veszélyesek, nem? Mármint a fekete lyukak.

– Persze hogy azok, drágám – válaszolta a felesége. Betsy karcsú, vonzó, szintén fekete hajú nő volt, a szeme mindig úgy csillogott, mintha valami huncutságot forgatna a fejében. Az új otthonuk felé tartottak a nemrégiben alapított Kolmar kolóniára. Perry el sem tudta képzelni, miért akar valaki egy olyan helyre költözni, ami ennyire távol van az Államszövetség többi részétől. – De csak azt akarják, hogy vessünk rájuk egy pillantást, hogy minden rendben van-e.

A másik két utas, Aaron Prentiss és Virgil Henderson összenéztek, és mindketten vállat vontak.

– Csináljuk – mondta Aaron. – Rengeteg időnk van, mielőtt meg kell érkeznünk az Omikronra. És így legalább hozzáadhatunk a műsorhoz egy fekete lyukat. Főnyeremény! – Humorista páros voltak, az új filmjük premierjén léptek fel. Perry nem emlékezett a film címére. Aaron kicsi, vézna alak volt, a filmben a tökfej szerepét játszotta.

A nála kétszer akkora Virgil a páros örökké bosszankodó tagját alakította, aki rendre megfizette Aaron hülyeségének az árát. Egyre növekvő aggodalom látszott az arcán, éppúgy, mint a filmjeikben.

– Parancsnok, az a fekete lyuk ugye nem valahol a Kolmar közelében van? – Oda igyekeztek ugyanis.

– Nem. Semmi ok az aggodalomra. De azért az öveket tartsák bekapcsolva! Pár perc múlva végrehajtjuk az ugrást.

Aaron azonnal megnézte, rendben van-e a biztonsági öve.

– Azt mondja, egy éve vannak már itt? – kérdezte Betsy.

Perry elindult a híd felé.

– Mindjárt visszajövök. Tovább kell mennünk.

Mihelyt kilépett az utaskabinból, Virgil rögtön azt kezdte fejtegetni, hogy akármilyen kutatásról legyen is szó, el nem tudja képzelni, mi haszna lehet belőle bárkinek.

– Csak a bajt keresik vele. – Ezzel máris sikerült ijedtnek tűnnie.

Perry közben elfoglalta a helyét a hídon.

– Thwanna – szólt –, jelentsd a Ventnornak, hogy úton vagyunk! – Becsatolta az övét, és a zöld lámpákra pillantott, melyek azt jelezték, hogy utasai biztonságban vannak. – Oké, Thwanna, indulhatunk.

Pályamódosítással a fekete lyuk irányába fordultak, és gyorsulni kezdtek. Perry hallotta, hogy odaát tovább nézik a filmet.

– Thwanna, Adam azt mondta, hogy harmincegy órán át megszűnik a kommunikáció velük. Ez tényleg a fekete lyuk miatt van?

– Igen, parancsnok. A fekete lyuk megszakít minden adást, ami a közelében zajlik, legyen az rádió- vagy hiperkomm. Van a keringési pályán egy hozzávetőleg harmincórás időszak, amikor az állomás el van vágva minden kapcsolattartási lehetőségtől.

– Ez volt az az időszak, amikor elvesztették vele a kapcsolatot.

– Csak valami furcsa egybeesésnek tűnik. – Tíz perccel ezután az MI szólt, hogy készen állnak az alámerülésre.

– Csináld! – felelte Perry.

A kisebbik hold, a Dura a jobb oldali ablakon túl látszott. Miközben becsúsztak a hipertérbe, Perry nézte, ahogy a Dura eltűnik.

* * *

A következő két órában az élet a megszokott rendben zajlott. Végignézték az Athéné-filmet, utána Perry kikészített számukra egy könnyű ebédet. Mark és Betsy csalódottnak látszottak, mert Aaron és Virgil mások voltak, mint akiket a vígjátékokban alakítottak. Perry egy korábbi utazásról már ismerte őket. Ha nem szerepeltek, olyanok voltak, mint bárki más. A felszállást követő percekben mindenki fel akart menni a parancsnoki hídra. Most, ha kinéztek az ablakokon, egybefüggő sötétségen és időnként valami ködön kívül semmit sem láttak.

Mark elaludt a székében. A többiek csendben beszélgettek, amíg Thwanna nem figyelmeztette őket arra, hogy rögzítsék a hevedereiket, mert a Corbin felkészül a normál űrbe való visszatérésre. Ez megtörtént, és amennyire Perry meg tudta ítélni, utasai csalódottan vették tudomásul, hogy az ablakon kinézve nem látnak mást, mint a fekete űrt és szétszórtan néhány csillagot.

Adott Thwannának pár percet arra, hogy ellenőrizze a pozíciójukat. Aztán:

– Hogy sikerült?

– Még dolgozom rajta, parancsnok. Egy perc, és megleszek.

– Csak nyugodtan. – Perry hátradőlt a székében, és becsukta a szemét.

– Közel vagyunk – jött vissza Thwanna. – Talán húszmilliárd kilométerre. Készen állunk a gyorsításra és a Korba újratöltésére. – A Korba természetesen az űrhajó volt. – Még egyszer le kell mennünk, hogy hatótávolságon belülre kerüljünk.

Perry szól az utasoknak, hogy csatolják be újra az öveket. Ezek után Thwanna végrehajtott egy mérsékelt irányváltást, és növelte a sebességet. A Korba újratöltése megkezdődött.

Perry korábban is járt már itt, ellátmányt hozott az űrállomásnak, mégis érezte, hogy emelkedik az energiaszintje. Eddig még soha nem vett részt mentőakcióban. Betsy és Mark láthatóan boldogok voltak. Kompenzációként csökkenteni fogják az útiköltségüket, és életük végéig minden partin mesélhetnek majd a fekete lyukról. Aaronnak és Virgilnek pedig jó reklám lesz ez az út.

Ez volt a dolog jó oldala. De furdalta a kíváncsiság, vajon mi történhetett az Octavián lévő emberekkel? Ej, biztosan jól vannak. Mi baj történhet egy fekete lyuk körüli keringés közben?

Megint alámerültek, majd egy-két perc múlva visszajöttek.

– Kell még néhány nap az út hátralevő részéhez – mondta Thwanna.

– Jó lesz. – Perry szólt az utasoknak, hogy felállhatnak a székből, és sétálhatnak kicsit, ha akarnak. Aztán: – Thwanna, tudjuk, kik vannak jelenleg az Octavián?

– Igen, parancsnok. A technikus Rick Harding. És van három tudós a BCKF-től, Delmar Housman, Archie Womack és Charlotte Hill.

– Mi ez a Bécékáef? – kérdezte Betsy. Perry meglepődött. A nő kinyitotta az utaskabin ajtaját, és most ott állt közvetlenül a háta mögött.

– Helló, Betsy! – mondta. – A Bolygófelderítés és Csillagászati Kutatás Főosztály, röviden Felderítés. A Rimwayen van a központja.

Harding pilóta és mérnök volt. Perry párszor találkozott vele, egyszer még közös küldetésen is voltak, amikor mindketten látogatókat vittek Toxikonba. Womackról még nem hallott. Housman elég ismert figura volt. És Charlotte Hill-lel akkor találkozott, amikor a nő nagyjából egy éve, útban az Octaviára megállt a Ventnor állomáson. Bombázó volt. Nehéz lett volna elfelejteni.

– Min mosolyogsz, parancsnok? – kérdezte Thwanna.

Tessék, rajtakapták.

– Az Octavián – felelte. – Ideküldték rajta az Államszövetség legokosabb embereit, és erre eltévedtek.

* * *

Betsy visszament az utaskabinba, Perry pedig követte. Aaron megkérdezte, látott-e már a parancsnok fekete lyukat.

– Valójában soha senki sem lát fekete lyukat – válaszolta Perry. – És igen, korábban is jártam már itt.

– Ha nem láthatja a fekete lyukat, parancsnok, akkor hogyan találja meg? – nézett fel Mark. – Úgy értem, honnan tudja, hová kell vinnie minket?

– Ahonnan indultunk, tudtuk az irányt. És tudjuk, hogy a fekete lyuk pozíciójához képest bizonyos csillagok milyen szöget zárnak be. Így nincs más dolgunk, mint eljutni azoknak a szögeknek a metszéspontjába, és már meg is érkezünk.

– Melyik csillagok? – kérdezte Betsy.

– Hat ilyen van. Castor, Procyon, Pollux. A többinek a nevére nem emlékszem. De semmi gond. Útközben érintjük őket. Ha kinéznek a jobb oldali ablakon, látják a Polluxot. A legfényesebb csillag az égen.

– Gyönyörű – kiáltotta Betsy. – Élénkvörös.

– Igen.

– Akkor jó – jegyezte meg Mark. – Nem szeretnénk belerohanni a fekete lyukba.

– Ne aggódjon! Nem fordulhat elő.

A beszélgetés felkeltette Virgil érdeklődését.

– Miféle kutatást végeztek a fekete lyukkal kapcsolatban, parancsnok? Tud erről valamit?

– Csak találgatni tudok. De megkérdezhetjük Thwannát.

– Ki az a Thwanna?

– Ó, ő az a mesterséges intelligencia, aki segít nekünk. – Évekkel ezelőtt, amikor először vitt fel űrhajót parancsnokként, tréfából azt mondta, hogy az MI azért van itt, hogy megakadályozza, hogy összetörje a hajót. Ma is emlékszik, milyen arccal néztek rá az utasai. Soha többé nem mondott ilyesmit. – Thwanna, kérlek, mutatkozz be!

– Helló! – szólalt meg az MI. – Betsy, Mark, örülök, hogy megismerhetlek titeket! Aaron, Virgil, mi már találkoztunk. Talán emlékeztek, régóta a rajongótok vagyok.

Mindnyájan forgatták a fejüket, hogy vajon honnan jön a hang. A hangszóró közvetlenül a hídra vezető ajtó felett volt. Mark és Betsy azt felelték, hogy ők is örülnek a találkozásnak, Aaron pedig azzal bókolt, hogyan is felejthetne el egy gyönyörű nőt, mire Virgil közölte vele, hogy Thwanna egy MI, szóval nem lehet gyönyörű. A két komédiás ezen összevitatkozott, s az egész olyan volt, mint egy jelenet valamelyik filmjükből. Amikor a vita rutinszerűen lezajlott, Mark megismételte a fekete lyukra vonatkozó kérdését.

Thwanna kivárt pár másodpercet, aztán ezt mondta:

– Általános kutatást végeznek, Mark, de a jelek szerint a projekt konkrét célja, hogy bebizonyítsák, valóban léteznek féregjáratok. Amit meg is tettek.

– Mi az a féregjárat? – nézett Mark Perryre.

– Nem vagyok benne biztos – szólt közbe Betsy –, de azt hiszem, többé-kevésbé alagutaknak nevezhetők. Az űrön keresztül. Egy másik helyre. Olyasmi, mint átutazni az úgynevezett hipertéren.

Perry jelzett neki, hogy jól gondolja.

– Ez a feltevés éppoly jónak látszik, mint bármelyik másik – közölte Thwanna. – De egyes fizikusok arra gondolnak, hogy egy féregjárat fél óra alatt átszelheti veled az egész univerzumot. Vagy akár más univerzumokat. Ha csakugyan léteznek más univerzumok.

– De mi köze ennek a fekete lyukakhoz? – kérdezte Mark.

– Elméletben féregjáratokat egy fekete lyuk hoz létre – folytatta Thwanna. – Tudományos magyarázatot ne várj tőlem! Valójában senki sem érti. Mindenesetre régóta keresnek egyet. De a kutatás nyilvánvalóan nagyon drága. Építeniük kell hozzá egy óriási ágyút, amelyik kapszulákat vagy ilyesmiket lődöz ki. A fekete lyuk téridő-torzulásokat idéz elő a térségben. A torzulások alkotják az alagutat, más néven féregjáratot. Az elemzők megállapíthatják, hogy minden megfelelően működik, ha megtalálják a kilőtt kapszulákat. Az ágyú óriási, több száz kilométer hosszú. Ettől olyan drága. Ahhoz, hogy mozgatni lehessen, túl nagy, ezért a helyszínen kellett megépíteni. Az elmélet kitalálói kezdettől fogva azt állították, hogy az elméletnek érvényesnek kell lennie, és úgy tűnik, tényleg az.

– Ezek szerint találtak egyet? – kérdezte Mark. – Egy féregjáratot?

– Igen.

Mark elvigyorodott.

– És mit kezdesz vele? Egy féregjárattal.

– Épp ez a probléma – válaszolta Thwanna. – Nincs gyakorlati haszna. Esetleg átléphetsz rajta egy másik univerzumba.

– Mi hasznom lenne belőle? – vont vállat Mark. – Ebben is több ingatlan van, mint amennyit valaha is használni tudnánk. – Készült felállni, hogy kimenjen a mosdóba. – Egy perc, és jövök. – De túl magas volt a kabinhoz képest, majdnem beverte a fejét.

– Még hogy átlépni egy másik univerzumba! – nevetett Betsy. – Egyeseknek még az is gondot okoz, hogy kimenjenek a mosdóba.

* * *

Perry kihasználta az időt, hogy több részletet is megtudjon az Octaviáról. A dolog mindenkit érdekelt, ezért velük maradt az utaskabinban, Thwanna pedig képeket mutatott az űrállomásról, és elmagyarázta az elemző képességeit. A fizika nem tartozott Perry erősségei közé, nagy részét fel sem tudta fogni. A gondolatai épp egy gyönyörű nő körül jártak, akivel a Ventnor állomáson próbált kapcsolatba kerülni, amikor Thwanna az ágyúról kezdett beszélni.

Felrakott egy képet, amin olyasmi volt, mint egy fegyver vékony, hosszúra nyújtott csöve.

– Több mint hatszáz kilométer hosszú. Egy tartószerkezetre helyezték, amit elláttak segédrakétákkal. Az Octavia ezekkel szabályozza a pozícióját. Az ágyú borsószem nagyságú szondákat gyorsít fel körülbelül fél fénysebességre, hogy aztán kilője őket abba a térségbe, ahol a féregjárat kialakulását gondolják. Nem tudom, hogyan határozzák meg ezt a helyet. A kvantumtevékenységhez van valami köze. Az alagút a tér-idő kontinuum belsejében formálódik ki. A szondákban nincs semmi bonyolult. Működni kezdenek, és attól kezdve, míg le nem merülnek, egy azonosító kódot csipognak.

– Még mindig nem értem – szólalt meg Betsy. – Miért bizonyít ez bármit, csak mert működésbe hoztuk őket?

– Ó. Nem hozzuk működésbe őket. Elemzéseket végeznek a környezetükről. Ha a paraméterek megfelelnek egy féregjáratnak, jelezni kezdenek. Magukat hozzák működésbe.

Mark visszajött.

– Jól hangzik – mondta.

– Zseniális. – Betsyt láthatóan lenyűgözte a dolog. – Megtaláltak egyet is a szondák közül?

– Igen – válaszolta Thwanna. – Állításuk szerint megállapították egy féregjárat létezését.

– Hol van az ágyú? – kérdezte Aaron. – Az állomás közelében?

– Mindössze ötven-hatvan kilométerre tőle.

Perry annak idején fontolgatta, hogy megpályázza a technikusi állást az Octavián. Jól fizettek, de egy húsz hónapos megbízatás teljesítését jelentette volna ismeretlen terepen. Eleinte aggódott amiatt, hogy Marinda Barnickle, a főnöke elégedetlen, amiért nem mutat érdeklődést. Nem tudta, nem így akart-e megszabadulni tőle. Igazság szerint túlságosan élvezte az életét a Chippewán, semhogy elfogadjon egy ilyen kiküldetést. A pénz jól jött volna, de anyja mindig azt mondta, hogy a pénz nem minden. Valójában nem sokat jelentett egy olyan társadalomban, ahol garantálták a lényeges dolgokat. Nem akart vagyont szerezni; időt szeretett volna, hogy együtt lóghasson a barátaival, bulizhasson, és kedvére való életet élhessen. És esetleg időnként elvállaljon valami könnyű kis utat, olyat, ami nem okoz problémákat.

* * *

A Pollux idekint fényesebb volt, mint a Chippewáról. Felismerte a Castort és a Procyont is. De egyértelműen a Pollux uralta az eget. Kilencszer akkora volt, mint a Föld napja. (Perry eredetileg a Földről származott.)

– Hol van? – kérdezte Mark. – A fekete lyuk.

Perry kicsit utánanézett annak, hogy mire számíthatnak.

– Még elég messze vagyunk tőle – felelte. – Innen még nem látunk semmit. Az igazat megvallva egyáltalán nem fogjuk látni, de az általa okozott hatások egy részéből tapasztalni fogunk egyet s mást. Még beletelik pár napba, mire odaérünk.

Újabb filmeket néztek, elektronikus kirakós játékokat játszottak, bridzseltek, mialatt Perry figyelt. Végül megjelent az égnek egy darabja, mozgó fényekkel körülvéve. Maga az ég megcsavarodott és eltorzult. Korábban dokumentum- és játékfilmekben mindnyájan láttak képeket fekete lyukakról. Akár virtuális képeket is létrehozhattak róla, amivel a nappalit elfoglalva ijesztgetni lehetett a gyerekeket. A tudat azonban, hogy ez itt igazi lesz, nyugtalanságot keltett bennük. Hiába járt itt már korábban is, ez alól Perry sem tudta kivonni magát.

– Thwanna, nézzük meg, elég közel vagyunk-e már, hogy tudjunk velük beszélni! Állj át adásra!

Kigyulladt egy kék lámpa. Betsy és Mark kijöttek az utaskabinból, és megálltak Perry mögött az ajtóban.

– Octavia! – szólt Perry. – Itt a Corbin. Hallasz minket?

Csak a statikus zaj hallatszott.

– Octavia vagy sikló, van ott valaki?

Néma csendben várakoztak. Végül Betsy Perry vállára tette a kezét.

– Szerintem nem hallanak.

– Talán épp a fekete lyuk mögött vannak – kockáztatta meg Perry.

Mark kibámult a feldúlt égre. Egy jelentős részén nem voltak csillagok. Egyöntetűen sötétnek látszott. Természetesen ez volt a fekete lyuk. A peremén látható csillagkép úgy nézett ki, mint egy puskát tartó ember. Ugyanez a konstelláció jelent meg a korong szemközti peremén is.

– Ugyanaz a csillagcsoport – mutatta Perry az utasainak.

– Két különböző helyen? – nézett nagyot Mark.

– Különös dolgok történnek gravitációs túlterhelés esetén.

– Parancsnok! – szólt Betsy ismét. – Láthatjuk az űrállomást valahol?

– Még nem.

Perry másik állásba fordított egy kapcsolót.

– Thwanna, nyiss egy csatornát a Ventnorhoz!

Az MI aktivitáslámpája kigyulladt.

– Ha készen áll, parancsnok.

– Corbin a Ventnornak. Üzenet Adam Brentway részére: Megérkeztünk a KBX44 térségbe. Elkezdtük a keresést. Egyelőre semmit sem látni. Jelentkezünk ismét, ha tudunk valamit. Perry.

Betsy érdeklődését nyilvánvalóan felkeltette a dolog.

– Hol van az eseményhorizont? – kérdezte.

– Kint, a sötétség peremén – válaszolta Perry. – Ne felejtse el, hogy a fekete lyuk egyetlen részét sem fogjuk látni közvetlenül.

– Még akkor sem, ha közelebb leszünk? Nem mintha szeretném.

– Drágám, ha olyan közel mész, ahol már látod, akkor nagy bajban leszünk – jegyezte meg Mark.

– Valójában egy eseményhorizont nem fizikai állapot, amit látni lehet – szólalt meg Thwanna. – Az a hely, ahol a gravitáció olyan nagy, hogy semmi sem menekülhet el előle. Még a fény sem.

– Ijesztően hangzik – mondta Betsy.

– Mekkora? – kérdezte Mark. – A fekete lyuk.

Perry átpasszolta a kérdést Thwannának.

– Körülbelül húsz kilométer átmérőjű.

– Csak? – ráncolta a homlokát Mark. – Azt hittem, ezek rettentően nagyok.

– Rettentően masszívak – válaszolta Perry. – Súlyosak.

– Mekkora a tömege? Nehezebb, mint a Kolmar?

Perry megint Thwannára hagyta a válaszadást:

– Ezekhez képest a Kolmar tömege semmiség.

– Ugye az MI nem mondja komolyan? – vonta össze a szemöldökét ismét Mark.

– Gyanítom, hogy komolyan mondja.

– Hihetetlen. El sem tudom képzelni, miért akar valaki közel jönni egy ilyen dologhoz. A féregjáratot értem. De kinek fontos ez? Miért lenne szükségünk egy másik világegyetemre? Mi értelme lenne?

Thwanna élvezte a beszélgetést az utasokkal.

– Nem annyira arról van szó, hogy mit lehet kezdeni egy féregjárattal, mint inkább arról, hogy mit lehet tanulni belőle. Betekintést nyújt a téridő-kontinuum struktúrájába. Ezt nevezik kék ég tudománynak. Lehet, hogy nincs gyakorlati értéke, de elárul valamit a kozmoszról.

– Hát, nem hiszem, hogy anélkül akarnám leélni az életemet, hogy ezt megtudnám – nevetett Mark.

– Mondja ezt egy csillagközi űrhajó utasa – felelte Perry udvarias mosollyal. – Ha nem műveltük volna a kék ég tudományt, sohasem szálltunk volna fel a Chippewáról. Valójában még mindig valahol az Atlanti-óceán partja közelében üldögélnénk.

– Ebben van igazság – mondta Thwanna. A hangjával mintha jelezni akarta volna, hogy a parancsnok kissé élesebb hangot használt, nem ártana, ha megőrizné a nyugalmát.

* * *

Nem láttak semmit. És végül eljött a lefekvés ideje. Perry nem sokat pihent azon az éjszakán. Túl sok volt az izgalom. Reggel mindnyájan együtt reggeliztek, és természetesen a fő téma eközben is a fekete lyuk volt. Még mindig túl messze volt ahhoz, hogy elmosódott csillagokon kívül bármi mást lássanak.

– Elnézést a hosszú utazásért, de nem szeretnénk túl közel merészkedni ehhez a dologhoz – mentegetőzött Perry.

– A magam részéről támogatom ezt – válaszolta Aaron a szerepe szerinti figura nyekergő hangján.

Betsy visszament az utaskabinba, és újra bekapcsolta a HV-képernyőt, rajta az égbolt teleszkópos képével. Virgil leült a másodpilóta helyére. Elmondta, hogy boldog, amiért megnyílt számukra ez a lehetőség, és hogy Perry nagyszerű munkát végez.

– Ha volna még egy életem, azt hiszem, megtanulnék egy ilyet vezetni – jelentette ki.

Perry meglepődött. Virgil hangja komolynak tűnt.

– Parancsnok – folytatta Virgil –, miért lett pilóta?

Mielőtt Perry válaszolhatott volna, visszajött Thwanna.

– Parancsnok, azt hiszem, találtam valamit.

– Megtaláltad az űrállomást?

– Nem. Az ágyút. – Feltette a monitorra. Nem volt benne semmi különleges – mindössze az éjszakában lebegő vékony rúd.

– Nagyszerű. Akkor már közel lehet az űrállomás.

– Ezt értem. De ha itt van, én akkor sem látom. Sehol a közelben. Hatvan kilométeren belül biztos, hogy nincs.

– Hadd próbáljam én! – Perry a vezérlőmű fölé hajolt, és megnyomott egy gombot. – Rick, ott vagy valahol? Octavia, jelentkezz! Rick Harding, jelentkezz! – Várt, fülelte a csendet. – Rick, itt Adarryl Perry. Hellóóó!

– Rick a fedélzeti pilóta, ugye? – szólalt meg Virgil.

– Igen. Ő az a fickó, akit elsőnek hívnál, ha valaha bajba kerülnél idekint. Kicsit még várnunk kell, azt hiszem.

Hol a pokolban vannak? Megint megpróbálta, az eredmény ugyanaz volt. Azután újra hívta a Ventnort.

– Itt vagyunk a helyszínen. Az ágyút látjuk, de az állomásnak egyelőre nyoma sincs. Jelentkezem, mihelyt megtaláltuk. – Kilépett. – Thwanna, szólj, ha válaszolnak! – Felállt, pár pillanatig kibámult az égre, majd elindult az utaskabin felé.

Virgil elmosolyodott, és egy könnyed mozdulattal felállt az ülésből.

– Tetszik nekem ez az alacsony gravitációs cucc. – Követte Perryt az utaskabinba, ahol a parancsnok beszámolt mindenkinek az ágyúról.

– De az állomást még nem találtuk meg, ugye? – kérdezte Betsy.

– Így van.

– Hát, azt hiszem, várnunk kell türelemmel.

– Szólok, mihelyt valamivel többet tudunk. – Perry tudta, hogy a fekete lyuk közelében súlyosan abnormális állapotok uralkodnak, de valakinek vissza kellett volna szólnia. Lehet, hogy az állomáshoz képest még most sem állnak jó szögben. A fekete lyukak számtalan esetben szétziláltak már rádióadásokat és észleléseket. Néha például a saját rádióadása visszhangját küldte vissza. És amikor legutóbb idekint járt, Perry a saját hajóját látta a fekete lyuk túlsó oldalán.

Évekkel ezelőtt, amikor a Dellacondán a pilótaképzési program résztvevőjeként távolságokat számolgatott fényévekben, az azért más volt, mint megtapasztalni ezeket a távolságokat, mint a valóságban átszelni az égboltot. A valóság természetesen az volt, hogy nem igazán tapasztalta őket. A Corbin szubtér-meghajtása, amennyire meg tudta érteni, kész varázslat volt. Rá kellett jönnie, hogy az univerzum meghaladja az ember felfogóképességét. És talán ez így is lesz mindig. Lehet, hogy az emberek ismerik a szabályokat, a fizikai törvényeket, akár még a matematikát is működésre bírhatják, de a Földön kifejlődött érzékszervek sohasem tudják felfogni a valóságot.

Thwanna kétpercenként elküldte ugyanazt az üzenetet:

– Octavia, hallasz minket? Itt a Larry Corbin. Kérlek, válaszolj! – Közben folyamatosan pásztázta a térséget, és ahogy közeledtek a fekete lyukhoz, úgy növelte a hatótávolságát. – Parancsnok, nincs róluk semmi jel.

Ott kell lenniük.

* * *

Az űrállomásnak fényfürtként kellett volna megjelennie. De szórványos csillaghalmazokon kívül nem jelent meg semmi. Perry figyelő tekintete előtt egyszer elvonult egy aszteroida. Elmosódott foltnál nem látszott többnek az ablakban, mégis nyugtalanító volt.

– Közel volt – mondta Thwannának.

– Minden rendben. Nyomon követtem. Nincs ok aggodalomra.

– Ha lesz még ilyenünk, előre figyelmeztess! – Az ég tele volt a fekete lyuk körül keringő szikladarabokkal. Némelyik lecsúszott fokozatosan ereszkedő útján a sötétben szétszóródó fények felé, egy, amelyik szinte együtt haladt a Corbinnel, hirtelen visszafordult. Valószínűleg csak most lépett be a térségbe, és a sebességét kihasználva próbált kiszabadulni. De vesztésre állt. – Thwanna – szólt Perry –, még semmi?

– Semmi, parancsnok. Csak az ágyú.

– Mi van a siklóval?

– Semmi. Ő sem ad jelet.

* * *

Becsatolt övvel ültek a székükben, és pulykás szendvicset ettek áfonyamártással és káposztasalátával.

– Egy adott pillanatban keringési pályára fogunk állni? – kérdezte Mark.

– Nem – válaszolta Perry. – Odakint az túl labilis. Maradjanak becsatolva, hacsak nem kell kimenni valahova! Nem számítunk semmi meglepetésre, csak a biztonság kedvéért.

– Mit gondol, ez a valami nem szokott időnként kitörni? – érdeklődött Betsy. – Nem lehet, hogy ez történt az űrállomással?

– Nem hiszem. Sohasem hallottam, hogy egy fekete lyuk kitört volna, vagy labilissá vált volna. Thwanna, te tudsz róla, hogy ilyesmi előfordult valaha?

– Nem, parancsnok. Nem lehet semmi gond, amíg szemmel tartjuk a forgalmat.

Mark láthatóan kényelmetlenül érezte magát.

– Aggodalomra semmi ok – szólt Perry. – Thwanna mindenre figyel.

Egy percig mindenki az evésre összpontosított, aztán Virgil megkérdezte Perrytől, mit gondol, ember vezette űrhajó át fog-e menni egyszer egy féregjáraton.

– Jó kérdés. Több fogalmam lesz róla, ha már kiderült, milyen állapotban vannak a szondák, miután előkerültek, feltéve, hogy ami történt, valóban megtörtént.

Amikor befejezték az evést, Mark javasolta, hogy nézzenek meg egy filmet. Esetleg azt az Edgar Martin-vígjátékot, amit félretettek.

Perry visszament a hídra.

– Még semmi? – kérdezte Thwannától.

– Semmi – felelte az MI.

* * *

Épp ebben az időben indított el Edgar Martin egy olyan karriert, amely nyomot hagy az egész Államszövetségben. Saját magát játszotta, az írót, aki megteremtette a makacs komédiás alakját. Ő és egy néhány barátjából álló kis csoport idejük nagy részét azzal töltötték, hogy megpróbálják felkelteni olyan emberek figyelmét, akik beindíthatják a karrierjüket, vagy szóba jöhetnek potenciális szexpartnerként. De közben módszeresen hamis állításokkal kompromittálták magukat. Luke Hogart például, aki mindig elbaltázta a különféle PR-munkái valamelyikét, előszeretettel mutatkozott be úgy, mint egykori tűzoltó. Ilyenkor a műsor vége felé elkerülhetetlenül rémes helyzetbe sodorta magát, amikor valaki például kint rekedt egy párkányon, vagy mint a klasszikus esetben, egy nő az állatkertben beesett a ketrecbe, és egy gorilla közeledtekor segítségért könyörgött. Hogart persze csak állt és nézett, utóbb azonban azt állította, hogy megpróbált bemenni a ketrecbe, de be volt zárva. Szerencsére a nő nem sebesült meg. De dühös lett.

Perry mindig élvezettel nézte Martint, úgyhogy betársult az utasokhoz. Körülbelül három perce ment a film, ami elég idő volt Edgarnak ahhoz, hogy egy partin mesélni kezdjen egy szép fiatal nőnek a szokatlan művészi karrierjéről, amikor hunyorogni kezdtek a fények, és a hangszóróból az MI hangját lehetett hallani:

– Parancsnok, van itt valami, amit valószínűleg látni akarsz.

Perry bólintott.

– Máris jövök.

Felállt, és visszament a hídra.

Valaki lekapcsolta Edgar Martint.

Közeledtek az ágyúhoz, amely újra megjelent a kijelzőn, de már sokkal kivehetőbben.

– Gondoltam, szeretnél egy jobb képet kapni róla – mondta Thwanna.

Perry leült, és bekapcsolta a rádiót. Az utolsó esély, ha itt nincsenek, akkor nincsenek sehol, gondolta.

– Rick, itt Adarryl Perry a Corbin fedélzetéről. Válaszolj, kérlek! Ott vagy valahol? – Átkapcsolt, és jött a fehérzaj. Aztán: – Octavia, hallasz engem?

A háta mögött nyílt és csukódott az ajtó. Levette a statikus zaj hangját, és hátranézett Markra.

– Van valami probléma? – kérdezte Mark.

– Nincs. Azt hiszem, Thwanna csak meg akarta mutatni az ágyút.

– Ó! – kiáltott fel Mark. – Szent Habakuk! Óriási!

– Tényleg elég nagy.

– Róluk még semmi hír?

– Semmi. De nagyon nagy a háttérzaj. Lehet, hogy nem veszik a jelet. Vagy mi az övékét.

– Nem adja fel egykönnyen, igaz?

– Mark, nyugi! – Perry a másodpilóta székére mutatott. – Közelebb megyünk, és fékezni fogunk.

– Oké.

Perry továbbította az üzenetet az utaskabinba. A Corbin másodpercek múlva enyhén jobbra fordult, és csökkentette a sebességét. Az ágyú nagyobbra nőtt. Sérülés sehol nem látszott rajta. Perry átvette az irányítást, és fékezni kezdett.

– Bukdácsol – figyelte meg Mark. – Nézze!

Valóban bukdácsolt, de lassan.

– Túl sok itt az aktivitás – magyarázta Thwanna. – Folyamatosan igazítani kellett volna rajta, hogy megmaradjon a célra tartó helyzetben. Bármi volt is a cél.

Miközben Perry közeledett hozzá, az ágyú lesüllyedt a keret alá, aztán újra felemelkedett. Ő csak ment tovább, mígnem a már csak pár kilométerre lévő ágyú – egy kocka alakú keretbe ágyazott végtelen hosszú cső – betöltötte az ablakokat. Akkor Perry beállt mellé, hozzáigazította a sebességét, és így haladt tovább. De nem tudott teljesen együtt haladni vele, mert akkor ugyanúgy bukdácsolnia kellett volna, amitől mindenki rosszul lett volna.

– Becslésem szerint legalább egy hete nem módosítottak rajta. De lehet, hogy még régebb óta – mondta Thwanna.

– Ez azt jelenti, hogy beszippantotta őket a fekete lyuk? – kérdezte Mark.

– Én csak azt mondom, hogy itt kellene lenniük valahol, ebben a térségben.

– Mit gondol, parancsnok?

Perry sóhajtott.

– Szerintem eltűntek.

I

„Bármilyen csodásak legyenek is más világok tengerei és erdői,

Bármilyen káprázatos legyenek is napfényes égboltjaik,

Bármilyen szélesek legyenek is tengerpartjaik,

Isten hatalmas kozmoszában nincs oly látvány sehol,

Ami összemérhető a holdsütötte verandánk képével.”

(Walford Candles: Végre otthon [1199])

1435. 11 évvel később

Nem emlékszem annál boldogabb napra, mint amikor Gabe hazaérkezett. Alex és én azt hittük, meghalt a Capella többi kétezer-hatszáz utasával és személyzetével együtt. Több mint egy évtizede, hogy eltűnt, és senkinek fogalma sem volt, mi történt. Megtartották a temetéseket és a búcsúztatásokat, és a családok és barátok végül élték tovább az életüket. De a hajó pár hónappal ezelőtt előkerült. Benn ragadt az időben. A hajón mindössze három hét telt el, így az utasok és a személyzet sokkos állapotba kerültek, amikor rájöttek, hogy a kinti világban ezalatt eltelt tizenegy év. De Gabe és a többiek visszajöttek, és csak ez számított.

A mentőakció alatt érte mentünk, majd vissza a Rimwayre, és kikötöttünk a Skydecken. Alex megkérdezte Gabe-től, hogy szeretne-e megállni, és egy pohár itallal megünnepelni a visszatérését, de ő megrázta a fejét.

– Csak vigyetek haza! – mondta. – Majd ünnepelek, ha már beléptünk az ajtón.

Két órával később, miközben lefelé ereszkedtünk a felhőkön át, Gabe leült mellém a szkimmerben.

– Nem hiszem el, hogy ez igaz lehet – mondta. – Hálistennek vége van. – Hátranézett Alexre. – Még mindig a Rambuckle-ön laksz?

– Nem. Miután a Capella eltűnt, úgy döntöttem, ideje hazajönnöm.

Gabe nem titkolta, hogy ezen jól szórakozik.

– Hát, egy jó dolog mindenesetre kisült ebből. Most itt laksz, ugye? A kúriában.

– Igen, itt kezdtünk egy vállalkozásba.

– Jó, hogy itthon vagy, Alex.

– Régóta itt vagyok már. Köszönöm, hogy átengedted nekem a házat. Mindenesetre ki fogunk pakolni belőle mindent. Mihelyt kitalálom, hová menjek. Pár nap elég lesz rá.

– Nem, nem, nem. Nem figyelsz rám. Ezt nem teheted meg. Itt éltél eddig, igaz? Nem csak az üzletet vezetted innen?

– Úgy van.

– És te, Chase? – nézett rám Gabe.

– Nekem van egy nyaralóm a folyó mellett – válaszoltam.

– Nem látok rajtatok gyűrűt. Ezek szerint nem vagytok együtt?

Nem tudom, nem pirultam-e el egy kicsit. Egy időben Alex és én együtt voltunk. De rövid ideig tartott, és már régen volt.

– Nem – feleltem. – Csak Alexnek dolgozom. A Szivárványnál. – Gabe pilótája voltam, mielőtt a Capella elvitte volna. Engem is meghívott erre a járatra, részben dolgozni, részben vakációzni, de szerencsére udvariasan elutasítottam. Ámbár utólag felmerült bennem, hogy ha elmentem volna, most több mint tíz évvel fiatalabb volnék.

– Nos, mindenesetre rengeteg hely van a kúriában – mondta Gabe. – Semmi sem indokolja, hogy el kelljen mennetek, Alex. Kérlek, maradjatok!

– Jól van, Gabe bátyám – felelte Alex kicsit bizonytalanul. – Ha tényleg nem bánod.

– Dehogy. – Gabe hirtelen kinézett az ablakon a folyóra. – Még nem is láttam ilyen szépnek a Melonyt.

– Csak mert hazajöttél – feleltem.

– Jacob még itt van? – Az MI-re értette.

– Igen – válaszolta Alex. – Természetesen.

– Na, és mivel foglalkozik a Szivárvány?

– Nem változott semmi. Még mindig régiségekben utazom. – Alex észrevehetően kényelmetlenül érezte magát. – Remélem, nem probléma.

– Semmi gond. Tedd, amit tenned kell, ne problémázz rajta!

Gabe sohasem helyeselte, hogy Alex magángyűjtőknek ad el régiségeket. Szerinte azokat mindenki számára elérhetővé kellene tenni, nem pedig gazdag emberek házában elzárva tartani. De szerencsére ezúttal olyan rugalmasságot tanúsított, amivel képes volt különösebb izgalom nélkül szembesülni új helyzetével.

Kisvártatva meg is érkeztünk a kúria fölé.

– Ugyanolyan, mint volt – jegyezte meg Gabe. Leszálltunk, és kimásztunk a gépből. Gabe csak állt, csodálta a házat, a sétányt és a környező fákat. – Nehéz elhinni, hogy mi történt.

Sorra megöleltük, megcsókoltuk egymást, azután fölmentünk a verandára. Kinyílt az ajtó.

– Helló, Gabe! El sem hiszem, hogy visszajöttél! – Jacob volt, a ház MI-je, aki olyan izgatott volt, hogy alig bírt magával. – Olyan jó újra látni téged! Jól vagy? Remekül nézel ki.

– Helló, Jacob! Hogy vagy?

– Hiányoztál nekünk. Talán fontolóra kéne venned a visszavonulást. És csak élvezni az életet.

Bementünk a házba.

– Mivel foglalkoztál éppen? – kérdezte Gabe Jacobtól, amikor az ajtó becsukódott mögöttünk.

– Bellari színdarabokat néztem. – Jacob imádta a színházat, és sok időt töltött virtuális páholyokban.

– Bellari? – kérdeztem. – Melyik évezredből?

– A negyedik. A Bellarius volt az első világ, amelyik saját műsorokat készített.

– El kéne mennünk valamelyikre együtt – javasolta Gabe.

– Megszervezhetem. Tervezem, hogy ma este megnézem a Temetői műszakot, ha érdekel benneteket. Vígjáték.

– Még aludnom kell párat, hogy szokjam a helyzetet, Jacob. De persze, találjunk ki valamit!

Mindent bevittünk Gabe lakásába, ami a ház hátsó részében volt. Gabe fejcsóválva nézett körül, mondván, nehéz elhinnie, hogy több mint egy évtizedig távol volt.

– Egyébként – tette hozzá – végül kiderült, hogy mi történt az Octaviával?

– Közvetlenül azelőtt volt, hogy elmentél, ugye? – kérdeztem.

– Pontosan. Pár héttel korábban.

– Nem – felelte Alex. – Soha nem kaptak rá választ. Csak úgy történhetett, hogy bementek a fekete lyukba. De a programot lefuttatók állították, hogy ez egyszerűen nem volt lehetséges. Óriási ribillió keletkezett, amikor ti is eltűntetek. A médiában egyik elmélet követte a másikat a két eset közötti összefüggésről.

– Ezek szerint soha nem derítettek ki semmit?

– Semmi konkrétumot. Leginkább csak feltevésekkel álltak elő.

– Gondolod, hogy ők is egy időhurokba kerültek?

– Fogalmam sincs, Gabe. A szakértők szerint ilyesmi csak csillagközi űrhajóval fordulhatna elő. Az űrállomásnak volt hajtóműve, de csak ennyi. A kutatóegységek nem találtak semmit. Felállítottak egy bizottságot, amely végül úgy döntött, az egyetlen észszerű feltevés az, hogy a négytagú legénységből egyvalaki szabotázst követett el. Ez sokakból haragot váltott ki. A bizottság tagjai kaptak hideget-meleget. Végül a média azzal állt elő, hogy megpróbálják eltitkolni, hogy az űrállomásban valami hiba keletkezett. De amikor megvizsgáltak több más, ugyanilyen modell szerint épült állomást, nem találtak semmit.

– Most, hogy már nekem is van némi tapasztalatom a megfeneklésről, elmondhatom, hogy felkavaró élmény – mondta Gabe. – Körülbelül egy hétig csak annyit tudtunk, hogy valami baj van, és ez ijesztő volt. Azt hittük, örökre ott ragadtunk. Rossz belegondolnom, hogy valami ilyesmi történt az Octavián levő emberekkel is. – Letelepedett a kanapéra. – Ismertem az egyiküket.

– Tényleg? Kit?

– Del Housmant. Együtt nőttünk fel. Középiskolás korunkban mindketten a Felfedezők tagjai voltunk. Valójában sohasem szakítottuk meg a kapcsolatot. Találkoztál vele. Meghívtuk párszor a házba, amikor te is ott voltál.

– Nem emlékszem rá. De hozzád mindig sok látogató jött.

– És milyen volt? – kérdeztem.

– Jó srác. A többiek a suliban megszállott kockának tartották, úgy is kezelték. De ő egy vállrándítással elintézte a dolgot. A többiek különösen azon húzták fel magukat, hogy Del nem volt hajlandó elhinni, hogy az MI-k valójában élnek. Azt hiszem, ő az oka, hogy rájöttem, a házat igazából nem érdekli, mi történik velem. Hogy a hangok mind automatikusak. – Egy mosoly erejéig szünetet tartott. – De a lányoknál mindig népszerű volt.

– Elég hétköznapi fickónak látszik – jegyeztem meg.

– Igen, azt hiszem. De ez nem számított. Sármőr volt. A lányok imádták.

* * *

Gabe magához vette Alexet, aki kétéves volt, amikor egy hurrikánban odavesztek a szülei. Magas volt, fekete haját baloldalt elválasztva hordta, amit manapság már ritkán lehet látni. Intelligens kék szeméből az a fajta türelem sugárzott, ami az Államszövetség körüli és távolabbi többtucatnyi régészeti ásatáson töltött év alatt gyűlt össze benne. Olyan erő érződött rajta, hogy ha belépett valahova, rögtön a figyelem középpontjába került. Alex épp befelé tartott a verandáról, amikor Gabe, kezében egy hajóskapitány-sapkával, kilépett az ajtón.

– Deirdre Schultzé – mondta. A nő a Capella parancsnoka volt.

– Gyönyörű – állapította meg Alex. Értettem. Már most becses darab volt, idővel pedig felbecsülhetetlen értékű lesz. – Hogyan tudtad rávenni, hogy neked adja?

– Ajánlottam neki egy másikat helyette. Nevetett, és odaadta. Pénzt nem fogadott volna el érte.

– Nagylelkű gesztus volt tőle.

Gabe nem állta meg, hogy rándítson egyet a vállán, mintha a nő bárkinek megtette volna ezt a gesztust.

– Azt mondta, én vagyok az ő PR-osa. – Deirdre az aláírásával igazolta a sapka hitelességét. – Szerintem sejtette, hogy ha nekem adja, a végén úgyis egy múzeumba kerül.

– Jól ismerhet téged – jegyezte meg Alex.

Újabb nevetés volt a válasz, és egyikük sem szólt egy szót sem arról, ami a fejében járt: hogy Alex a saját hajlamainak engedve végül eladná a legtöbbet ajánlónak.

– Tudod, valószínűleg akkor követtem el a legnagyobb hülyeséget, amikor eljöttem a Rimwayről – mondta Alex. Kezet ráztak, és úgy néztek egymásra, mintha végre túlléptek volna a régi vitájukon. – És köszönöm ezt – nézett fel a házra. – Fel fogom hívni Joyce Bartlettet, és megkérem, intézze el a szükséges jogi formaságokat, hogy visszaadhassak mindent.

– Ki az a Joyce Bartlett?

– Az ügyvédem.

Gabe zavarba esett.

– Ó. Értem. A végrendeletemről beszélsz.

– Igen.

– Szent egek, Alex! Ez eszembe se jutott. Úgy értem, az én nézőpontomból csak pár hétig voltam távol. Ez az egész ügy rettentő furcsán hangzik.

– Tudom. De három évvel ezelőtt hivatalosan holttá nyilvánítottak.

– Ezek szerint ez a ház most a tiéd?

– Igen – bólintott Alex. – De hamarosan visszakapod.

Gabe kinézett a fákra, a gondosan nyírt bokrokra és a szépen rendben tartott gyepre.

– Vigyáztál rá – mondta.

– Ez csak természetes, Gabe.

– Nem kell elmenned innen. Ez az otthonod. Már régóta.

* * *

Két estével később világméretű ünnepséget rendeztek. A bolygó harminchat helyszínére, plusz az űrállomásra érkeztek az utasok, a családok és a legénység egy pohár italra, megosztani az emlékeket, és köszönetet mondani azoknak, akik részt vettek a mentésben, valamint Davis elnöknek.

A telemozgás technológiája lehetővé tette, hogy megöleljék egymást, és kezet fogjanak. Az andiquari csoport a Miranda Hotelben találkozott. Az esemény a nézők és résztvevők összlétszámát tekintve minden rimwayi rekordot megdöntött. Nem beszélve arról, hogy arra a néhány órára globális családdá váltunk mindannyian.

Az alatt a pár nap alatt Gabe régi barátainak és rokonainak egész serege szállt le a kúriánál. Elvitték ebédelni, vacsorázni, de sokszor csak üldögéltek, és azzal töltötték az időt, hogy a régi szép időkről beszélgettek. És mivel Gabe-nek a régi szép idők mindössze három héttel korábban voltak, mindkét oldalon meglehetős zavarodottság uralkodott.

– Rendeztünk neked temetési szertartást – mondta Alex.

– Eljött valaki? – kérdezte Gabe.

– Mutathatok pár képet – nézett rá elbizonytalanodva Alex.

– Hagyjuk.

Veronica Walker állt Alex mellett. Gesztenyebarna hajú, barna szemű, igéző mosolyú tanítónő volt. Figyeltem, ahogy szorongatja Alex kezét, miközben ő a nagybátyjához beszél. Egy aukción ismerkedtek össze, amikor többet ígért Alexnél egy lámpáért, amely Wally Candlesé, a költőé volt, aki az ashiyyuri háború alatt vált híressé.

– Gabe, úgy örülök, hogy találkoztunk. Már nagyon sokat hallottam magáról. Kíváncsi lennék, rá tudnám-e venni, hogy eljöjjön az iskolámba, és beszélgessen a gyerekeimmel.

– Hát persze. A régészetről gondolja?

– Amiről csak akar. De különösen arról, hogy miért fontos a történelem.

* * *

Alexnek és nekem nem okozott problémát, hogy alkalmazkodjunk Gabe visszatéréséhez. Mindkettőnknek hiányzott, és az, hogy újra itt volt, mérhetetlen ajándéknak bizonyult. Örömmel tapasztaltam, hogy bármiféle ellenállás volt is benne azzal kapcsolatban, hogy az unokaöccse rendre megment, majd magángyűjtőknek ad el történelmi műtárgyakat, a visszatérése utáni hetekben semmi jelét nem adta ennek. Lehet, hogy továbbra is zavarta Alex foglalkozása, ám ez egyáltalán nem látszott rajta.

De azért volt néhány nehéz pillanat.

Alex beszámolt neki pár halálesetről a családban, többek között az anyai ágon két dédszülő haláláról. És ott volt az orvos unokatestvére, Tom Benedict, aki egy primitív világon, a Lyserián halt meg egy járványban, amely csaknem az egész kolóniát elpusztította. Tom, barátai és családja komoly figyelmeztetése ellenére, odament, hogy segítsen. Hosszú küzdelem után ő is áldozatul esett a kórnak. Végül semlegesítették a járványt, de őt már nem tudták megmenteni.

Gabe és Tom közel álltak egymáshoz, sok időt töltöttek együtt, és Alexet gyerekkorában gyakran vitték magukkal kempingezni és csónaktúrákra. Egy-két űrutazásra is elvitték, amiről Alex elmondta nekem, hogy örökre megváltoztatta. „Szenvedélyt keltettek bennem a történelem iránt. Különösképpen a műtárgyak iránt. Imádtam megérinteni őket, megérinteni a történelmet. Főleg akkor szerettem egy tárgyat, ha nevet is tudtam kötni hozzá.”

* * *

Meglepetésként ért, amikor másnap Gabe szólt, hogy dél körül jönni fog April Rafferty.

– Csak már nem Raffertynek hívják, hanem April Duttonnak – tette hozzá elfelhősödő tekintettel.

April Rafferty a menyasszonya volt, amikor tizenegy évvel ezelőtt felment a Capella fedélzetére, és eltűnt az éjszakában. Még nem tűzték ki az esküvő időpontját, de nyilvánvaló volt, hogy nem fogják sokkal tovább halogatni. April teljesen összetört, amikor a hajónak nyoma veszett. Reménykedve várta, hátha valaki kideríti, mi történt, és mond valami olyat, ami miatt érdemes lesz tovább reménykedni. De amikor hetek múltak el anélkül, hogy kapcsolatot tudtak volna teremteni a hajóval, eluralkodott rajta a pesszimizmus. Lehet, hogy sohasem fogjuk megtudni, mi történt, de szinte biztos, hogy többé nem látjuk őket, mondták a szakértők.

Az Államszövetség sokkot kapott. Könnyen lehet, hogy ez volt minden idők legsúlyosabb űrkatasztrófája. A Capella eltűnt, és magával vitt mindenkit. April eljött hozzám, mert tudta, hogy pilóta vagyok, és arra gondolt, talán én lehetek egy reménysugár. Az évszázadok alatt előfordult néha, hogy csillagközi űrhajók eltűntek. Egyik-másik visszatért, mert csak valami apró hiba keletkezett a hajtóműben, amihez társult a kommunikációs kapcsolat megszűnése. De az ilyesmi rendkívül ritka volt. Így amikor az eltűnés után pár nappal egyik este megjelent a házamban, és megkérdezte, látok-e esélyt arra, hogy Gabe életben van valahol, és elképzelhető-e, hogy meg fogják találni, semmi olyat nem mondtam neki, ami reménykedésre adott volna okot. Azt gondoltam, csak még több fájdalmat okoznék, ha olyasmit mondanék, amiben magam sem hiszek.

April pontosan délben érkezett. Azzal fogadtam, hogy nagyon örülök, hogy újra találkozunk. Ő nagyjából ugyanezzel válaszolt. Nem változott, legfeljebb annyit, hogy az a vibrálás, ami olyan jellemző volt rá, eltűnt. De ez talán természetes ennyi év után. Szóltam Gabe-nek, és bevittem Aprilt az irodámba. Hátul kinyílt Gabe irodája ajtaja, és amikor kilépett, megpróbáltam kitalálni, milyen ürüggyel tűnjek el. Emlékszem, valami olyasmit mondtam, hogy remélem, boldog lesz, akárkivel is házasodott össze.

Gabe közben odaért. Kedvesen egymásra mosolyogtak.

– April, nem fogod elhinni, de csak három hét telt el azóta, hogy utoljára láttalak – mondta Gabe.

– Hallottam róla – felelte April. – Hiányoztál, Gabe.

Óvatosan megölelték egymást, én meg kimentettem magam, és sürgősen elhagytam a szobát. Még hallottam, hogy Gabe megkérdezi, jól van-e April.

II

„Ünnepelj, amikor és amit csak tudsz! Egybekelést, egy gyermek világrajöttét, egy elromlott ajtó megjavítását, a fű lenyírását. Ne mulaszd el a lehetőséget, értesítsd róla a barátaidat, és ünnepeljétek meg! Ez az élet és az öröm lényege.”

(Csen Lo Cobb: Vigyázz, merre jársz [Gyűjtemény, 614])

Pár nap múlva újabb partit rendeztünk. Néhány szobát kiürítettünk, zenekart hozattunk, italokat és harapnivalókat szolgáltunk fel, és éjszakába nyúlóan táncoltunk. Reménykedtem, hogy Gabe meghívja Aprilt és a férjét, de ő sem Alexnek, sem nekem nem szólt róla semmit. Arra gondoltam, javasolni fogom neki, de aztán rájöttem, hogy rémes ötlet lenne, úgyhogy inkább a háttérben maradtam.

A vendégek között volt két régész az Andiquari Egyetemről, több muzeológus, köztük Argus Konn, aki a fél világot átutazta, hogy itt lehessen, történészek, akik közül az egyik írt egy régészeti könyvet, amelyben Gabe-é volt a főszerep. Eljött néhány családtag és régi barát is. És még valaki Gabe korábbi korszakából: Tori Kolpath, a pilótája. Az anyám. Néztem, ahogy szinte egymás karjába omlanak. Nekem ez volt az est fénypontja. A kontinens túloldaláról jött, hogy itt lehessen. És miközben arról beszélt, hogy mit érzett, amikor Gabe-et halottnak nyilvánították, könnyek gördültek le az arcán. Gabe később elmondta nekem, hogy ez volt az egyetlen alkalom, amikor ilyen érzelmi kitörést tapasztalt nála.

Eljött Fenn Redfield rendőrfelügyelő is, aki a Capella eltűnésekor még csak egyszerű nyomozó volt. Több alkalommal segített Alexnek, és állandó teniszpartnere lett, ami meglepetésként érte Gabe-et. Nem is tudta, hogy Redfield szokott teniszezni.

A díszvacsorára készülve mindnyájan leültünk. Alex azzal kezdte, hogy bemutatta Gabe-et, lelkes tapsot váltva ki a jelenlévőkből.

– Ő volt az az ember, aki lehetővé tette, hogy Christopher Simről kiderüljön az igazság. – Sim, mint tudjuk, úgy élt a köztudatban, mint az Államszövetség George Washingtonja, a legendás hős, aki a háborús években kordában tartotta a Némákat. Gabe pár perces beszédet tartott arról, hogy milyen boldog, hogy újra szilárd talajon állhat, együtt a régi barátokkal.

Amanda Ornstein, az Egyetemi Múzeum egyik igazgatója hozzáfűzte, hogy Gabe távollétében minden nagyon csendes volt.

– A régi szép idők összes izgalma valahogy alábbhagyott – mondta. – Nem tudom, Gabe hajtóerőnek tekintette-e magát, de azt hiszem, mi rájöttünk, milyen nagy szükségünk van rá.

– A régi idők izgalmára vágysz, Amanda? – nézett fel a poharáról mosolyogva Gabe.

– De még mennyire! – felelte Amanda. A magas termetű, derűs egykori színésznő előrehaladott kora ellenére ma is felkeltette a férfiak figyelmét.

– Helyes – vigyorgott Gabe. – Ezzel még várni akartam egy kicsit, de miért ne lehetne akár most is? Mindjárt jövök. – Felhajtotta az italát, felállt, és elment.

– Nem akartam semmit sem elkezdeni – nézett Amanda Alexre.

– Minden rendben. Még valamelyest alkalmazkodnia kell.

Quinda Arin, aki szintén Gabe régi barátja volt, még mindig az ajtót bámulta, amelyen át Gabe kiment.

– Nagyon jó, hogy visszatért. Azt hiszem, amíg nem veszítettük el, nem becsültem meg őt eléggé. Nem tudod, miről beszél?

– Nincs. De úgy látszik, valamit eldugott a szobájában.

Amanda megkérdezte a többiektől, tudnak-e arról, hogy Gabe tervezi-e újrakezdeni a régészi pályáját. Több kéz is a magasba lendült, és a válasz egybehangzó igen volt. A látogatóink közül jó néhányan feltették neki ezt a kérdést, és Gabe mindig lelkesen válaszolt rá. Természetesen újra akarta kezdeni. Ez némileg ellentmondott a következő tervének, de a részletek nem számítottak.

Végül Quinda egyenesen hozzám fordult:

– Gondolod, hogy jól van?

– Persze. – Eszembe jutott, hogy azt felelem, megyek, és megnézem, de hülyén jött volna ki. Tovább volt távol, mint vártuk. Feltételeztük, hogy azért ment el, hogy kihozzon valamit a szobájából, de végül üres kézzel és csalódott arccal jött vissza. A tekintete egyből Alexen és rajtam állapodott meg.

– Volt egy műtárgy a szobámban. Egy ezüst trófea. Emlékezetem szerint a szekrény polcán volt. Nem tudjátok véletlenül, hogy mi lett vele?

Nagyjából egy évig hozzá sem nyúltunk a lakrészéhez. De aztán lassanként elkezdtük az ügyfeleink leleteinek raktáraként használni. Ezek rendszerint eladásra vártak, azért küldték hozzánk, hogy becsüljük meg az értékét, és ha elkeltek, gondoskodjunk a szállításról.

– Egy ezüst trófea? – kérdezte Alex.

– Igen. Azt hiszem, Angela Harding volt a tulajdonosa. Arra kért, hogy derítsem ki, régészeti lelet-e. Feltehetőleg egy high-tech civilizációból való. Egy általam sohasem látott karakterekből álló véset volt rajta, aminek az eredetére nem jöttem rá.

Alex elgondolkodott a hallottakon.

– Nem emlékszem, hogy láttam ott ilyen tárgyat.

– Felfelé kiszélesedő virágváza alakú – fordult felém Gabe. – Egy kúp képe volt rajta elöl, és három sor karakter, ami nem hasonlított semmilyen ismert nyelvre. Te láttad ezt a tárgyat, Chase?

– Igen, láttam. Négy vagy öt éve. Emlékszem rá.

Gabe tekintete feszültté vált.

– Mi történt vele?

– Visszaadtam.

– Kinek?

– A tulajdonosának. Azt hiszem, volt róla nyugtája.

– Azt hiszed?

– Régen volt, Gabe. De igen, senkinek nem adtam volna oda, ha nem tudja bizonyítani, hogy ő a tulaj.

– Alexen keresztül bonyolítottad a dolgot?

– Azt hiszem, ő akkor épp kint volt egy munkán.

– Kié volt a trófea, Gabe? – vágott közbe Alex.

– Angela Hardingé.

– Adj egy percet! – mondtam. – Utánanézek.

– Tedd meg, kérlek! Fel kell vennünk vele a kapcsolatot.

* * *

Kimentem, és elindultam a folyosó végén lévő irodám felé. Kinyílt előttem az ajtó, és beléptem.

– Jacob, légy szíves, keresd ki nekem Angela Hardingot!

Leültem, és elindítottam egy halk zenét.

– Megtaláltam, Chase.

– Elvitt pár éve egy ezüst trófeát?

– Igen.

– Ő volt a tulajdonosa?

– Igen.

– Honnan származott a trófea?

– Nem ismert, Chase.

– Van nyugtánk róla?

– Igen, van.

– Légy szíves, csinálj róla másolatot!

* * *

Amanda még akkor is irányította a Gabe és a hallgatósága közötti beszélgetést, amikor visszaértem.

– Megvan – mondtam, és átnyújtottam Gabe-nek a nyugtát.

– Jó. – Gabe Alexre nézett, aki bólintott, mintegy megerősítve, amit már elmondott a nagybátyjának: nem adnék oda semmit a megfelelő papírok nélkül. – Alex, ugye te tudod, kicsoda Angela Harding?

– Fogalmam sincs, Gabe.

– Ő Rick Harding testvére.

– Ismerős a név – vonta össze Alex a szemöldökét.

– Az Octavián elveszett emberek egyike volt.

– Ó. Úgy van.

Amanda már befejezte a mondandóját, és csatlakozott a körülöttünk összegyűlt kis csoporthoz.

– Ismertem Archie-t – mondta.

– Archie Womackot? – kérdezték többen is a csoportból.

– Igen.

Mindenki feléje fordult, sajnálkoztak, és kérdezték, hogy közel álltak-e egymáshoz. Alex láthatóan meglepődött.

– Nem emlékszem, hogy akkoriban említetted volna.

– Jó ember volt – folytatta Amanda. – Különös érdeklődést mutatott az árvák iránt. Nem is tudom, hányan végeztek az ő támogatásának köszönhetően az Andiquari Egyetemen.

– A múzeumon keresztül ismerted őt? – kérdezte valaki.

– Valójában nem. Ugyanannak a bridzsklubnak voltunk a tagjai. Az évek során közelebb kerültünk egymáshoz. Néhányszor eljött a házba. Olykor együtt ebédeltünk. Biztos vagyok benne, hogy egyszer te is találkoztál vele – szólt külön Alexhez.

– Tényleg? – Alex próbált visszaemlékezni, de hiába. – Emlékszem, az évek során nagyon sok barátodnak bemutattál. – Megvonta a vállát. – Sajnos nem emlékszem.

Amanda lehunyta a szemét, és megcsóválta a fejét.

– Nagyon sajnálom, hogy meghalt. Bárcsak meg tudnák állapítani, hogy mi történt pontosan!

– Én is így gondolom – felelte Gabe.

– Még a leghihetőbb feltételezésnek az látszott, hogy kalózok támadták meg őket – mondta Amanda. – Vagy hogy idegenek rabolták el a hajót.

– Ezeket nem hiszed el, ugye?

– Itt nincsenek kalózok. És mindkét esetben, ha felbukkant volna valaki, akit nem ismernek, nyilván üzentek volna. Vagy várjunk csak! Néhány havonta volt egy körülbelül harmincórás periódus, amikor nem volt velük kapcsolat. Amikor a fekete lyuk elválasztotta őket attól, akivel kapcsolatot teremthettek volna. És pontosan akkor történt.

– Érdekes – szólt Alex. – Lehetett bármi oka annak, hogy valaki megtámadja őket?

– Én semmi ilyenről nem hallottam.

– Érdemes lenne megvizsgálni, Alex – javasolta Fenn Redfield. – Gondolom, soha nem foglalkoztál vele.

– Nem, nem mondhatnám. De nem is tudnék.

Fenn megkérdezte Gabe-től, mit tud a dologról.

– Nem sokat. Ha jól emlékszem, a trófea az Octavia technikusáé, Rick Hardingé volt. Angela elmondta, hogy azután találta meg egy szekrényben, hogy az űrállomásnak nyoma veszett. Azzal hozta el ide, hogy láttam-e ehhez hasonlót valaha.

– És láttál?

– Első pillantásra nem. De sajnos később nem volt időm dolgozni rajta. Annyit mondhatok, hogy sehol, semmilyen ismert kori feljegyzésben nem szerepel a leleten lévőhöz hasonló írás.

– Ezek szerint indokolt lehet a feltételezés, hogy egy idegen civilizációból származó leletről van szó?

– Lehetséges.

Alex zavarba esett.

– Ha így van, akkor miért tartotta egy szekrényben?

– Hát ez az! – kiáltotta Gabe elkeseredetten. – Sajnos még egy képem sincs róla.

* * *

Visszaszállingóztunk a vendégek közé. De Gabe és Alex a továbbiakban az est nagy részét láthatóan komoly beszélgetéssel töltötték. Igazság szerint semmi esély nem volt rá, hogy ők ketten túllépjenek egy elveszett régészeti leleten. Csakhogy Gabe már vállalta, hogy csatlakozik egy régészeti kutatócsoporthoz, amely hamarosan indulni akart a Korkonára, egy olyan csillagrendszerbe, amely a hatodik évezredben otthont adott egy végül életképtelennek bizonyult kolóniának. Alex pedig két nap múlva világ körüli útra indult, hogy részt vegyen egy régiségügyi konferencián. Engem bíztak meg hát, hogy tegyem meg az első lépést.

– Chase, van elérhetőségünk hozzá? – kérdezte Gabe.

– Angela Hardinghoz?

– Igen.

– Newburyben lakik. Vagy legalábbis ott lakott, amikor elvitte a tárgyat. – Továbbítottam a kérdést Jacobnak.

– Nem – hangzott a válasz. – Ezen a néven jelenleg nem él senki Newburyben. És nincs megadva továbbítási cím a korábban ott lakó Angela Harding nevére. 1431-ben törölték őt a listáról. – Négy éve. Newbury csendes, nyugodt kisváros volt, körülbelül hatvan kilométerre nyugatra.

– Oké. – Gabe megrázta a fejét. Soha semmi sem megy egyszerűen. – Chase, próbáld kinyomozni, hol lakik! Egyetértesz, Alex? Nem akarom kisajátítani az asszisztensedet.

– Ami azt illeti, nem úgy gondolok Chase-re, mint az asszisztensemre – vigyorgott Alex. – De persze. Tedd, amit tenned kell!

– Jól van. Szóval, ha megtaláltad Angelát, szeretnénk visszakapni tőle a trófeát, ha lehet. És ha ez sikerül, tudjunk meg minél többet Hardingról! Különösen nagy segítség lenne, ha ki tudnánk deríteni, hol szerezte a trófeát.

– Gabe, te talán jobban emlékszel erre, mint mi, de amikor senki sem tudta megmagyarázni, hogyan veszhet nyoma egy űrállomásnak, még akkor is, ha egy fekete lyuk körül kering, mindenféle szóbeszéd terjedt el. Harding volt a technikus. Az állomás rendelkezett hajtóművel. Megtehette-e akár ő, akár másvalaki, hogy beirányítsa az állomást a fekete lyukba? – kérdezte Alex.

– Sejtelmem sincs – felelte Gabe, és átpasszolta nekem a kérdést.

– Kétlem, hogy felhasználhatta volna a rendszert arra, hogy bemenjenek a lyukba. Nem egy űrhajóról beszélünk, hanem egy űrállomásról. Ahhoz előbb destabilizálnia kellett volna, azután letéríteni a pályájáról. Ez eltartott volna egy ideig, és nehéz elhinni, hogy a többiek ezalatt tétlenül álltak körülötte, és nézték, hogy mit csinál.

– Azt is beszélték, hogy a BCKF rájött, hogy mi történt, de elhallgatta.

– Valaki írt egy könyvet – vetettem közbe. – Elveszve az Octavián volt a címe. Abban egy bombát helyeztek el az állomáson.

– Hogy történhetett volna ilyesmi? – kérdezte Gabe. – Már vagy másfél éve odakint voltak. És nem cserélődtek az emberek.

– Rendszeres időközönként vittek nekik szállítmányokat. Főképpen élelmiszert és vizet. Az a probléma, hogy nem találtak senkit, akinek lett volna indítéka, ezért az író kitalált egyet. A vallási fanatikusokat hibáztatta érte, akik szerint isteni területre hatoltunk be. De konkrétan senkit sem tudott bűnösként megnevezni.

Gabe elnéző mosolyt küldött felém.

– Mikor jött érte vissza Angela?

Megnéztem az elismervényt.

– 1429. Nyárközép. Hat évvel ezelőtt.

– Megunhatta, hogy tovább várjon rám. – Egy madár – azt hiszem, egy turik volt – szállt az ablakpárkányra, rikoltott párat a holdfényben, aztán elrepült. Mindannyian néztük, ahogy távolodik. Akkor Gabe folytatta: – Chase, ha eléred őt, próbáld meg kideríteni, megtudta-e, hogy a tárgy idegen eredetű vagy sem! Hogy valódi volt-e.

– Rendben.

– És kérj tőle elnézést, amiért nem mentem vissza hozzá!

– Ezt már megtettem. Akkor nem volt tisztában azzal, hogy a Capellán vagy.

– Remélem, nem szabadult meg tőle – sóhajtott Gabe.

Alex nem örült a dolognak.

– Azt mondtad, nincs egyetlen képed sem a tárgyról.

– Így van, Alex. Akkor épp nagy rohanásban voltam.

– Ez az első, amit tennünk kell, Gabe, amikor beérkezik egy ilyen tárgy.

Gabe arckifejezése megkeményedett, s már azt hittem, kiújul köztük a régi ellenségeskedés, de aztán nem szólt semmit. Mindenesetre, hogy ezután se történjen meg, gyorsan közbeszóltam:

– Ha még nála van, és már tudja, hogy egy igazoltan idegen műtárgy, akkor szándékotokban áll ajánlatot tenni?

Egymásra néztek.

– Ha ő azt mondja, hogy legitim, és még mindig a birtokában van, mondd meg neki, hogy felvesszük vele a kapcsolatot! Ha eladta, próbáld kideríteni, hogy kinek! – felelte Gabe.

* * *

Későre járt. Alex összehívott mindenkit a tárgyalóba.

– Még van valami dolgunk – mondta, és Gabe-re nézett, aki épp Amandával és Fenn-nel beszélgetett. – Gabe, idejönnél, kérlek?

Gabe úgy nézett körül, mintha Alex valaki máshoz szólt volna. Végül Amanda észbe kapott, karon fogta, és az unokaöccséhez kísérte.

– Gabe – kezdte Alex –, szeretnélek emlékeztetni, hogy barátok és rokonok között vagy, akik nemcsak azért gyűltünk össze, hogy kinyilvánítsuk, mennyire örülünk, hogy visszakaptunk téged, hanem mert tartogatunk valamit a számodra.

Félreállt, és Hiram Olson, az Andiquari Egyetem régészeti tanszékének vezetője, Gabe régi barátja lépett a helyére. Hiram magas, széles vállú, komédiásnak is beillően gumiarcú férfi volt. És ha kellett, valóban el tudott játszani szinte bármilyen szerepet. Azon az estén halálosan komoly volt. Lenyúlt az asztal alá, és felemelt onnan egy csomagot. A csomagolást kibontva egy arany keretes tábla vált láthatóvá.

– Gabriel – kezdte –, tizenegy évvel ezelőtt a te inspirációdra indult el egy kutatás, amely lehetővé tette, hogy Alex felfedezze a történelem egy korábban nem is sejtett darabját. Az egyik kulcs, ami elvezetett e szerencsés eredményhez, Walford Candles „Leisha” című klasszikus költeménye volt, melyet a Néma Háború idején írt.

A magasba emelte a táblát, hogy mindenki láthassa. A táblára a vers volt vésve, alatta Gabe nevével, fölötte pedig Christopher Sim Corsariusának képével.

* * *

Amanda pár perccel később félrevonta.

– Gabe – mondta –, nem volna szabad elárulnom, de szerepelsz a Fleminger-díjjal kitüntetendők idei listáján. – Azok kedvéért, akik nem tudják, a Flemingert azok kapják, akik kiemelt teljesítményt értek el a történelmi kutatások támogatásában.

Kisvártatva Gabe odalépett az unokaöccséhez, és megköszönte neki.

– Nélküled ez nem lenne – mondta.