Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Walter Bloem

AZ ELVESZETT HAZA

fordította:
Schöpflin Aladár

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-434-4 EPUB
ISBN 978-963-559-435-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1914

az elektronikus kiadás az 1920. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
Das verlorene Vaterland

a borító Georges Louis Hyon (1840 – 1909)
Jelenet a francia-porosz háborúból című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Mint már hetek óta, Cécile ma is némán és mintegy bénultan ült lakószobájuk ablakában, kibámult a keskeny, lassankint ősziesen elsötétedő Rue du Dôme-ra és hallgatta az ágyúk veszett bömbölését ott hátul, a Kőkapu előtt, ahol a németek öt nap óta rést lőttek. Rést - ez azt jelentette: ostrom....

Uram Isten, hát lehetséges? Még ez is? Mindazok után, amit átszenvedtek, ez az utolsó és legborzasztóbb? És meglesz - azok odakinn akarják - és amit ők akartak, az meg is lett...

Egyedül, határtalanul elhagyottan érezte magát a várakozó leány a homályos szobában. Csak halkan zizegett a gyászruha fekete tafotája, ha telt keble mély sóhajban emelkedett. Anyám! te békén szunnyadsz odakinn az Ill túlsó partján, a tragikus tömegtemetőben a botanikuskertben, a dohánygyárnál, a rettenetes ostrom áldozatainak százai és százai között.

Csitt! Mindig borzasztóbb lett a dörgés észak felől, a Kőkapu-külváros romhalmazán túl. Hát igazán van még odakinn elpusztítani való? Még mindig nem elégelték meg azok a rettenetes emberek, azok a betolakodók a sötét északról, a végtelen fenyőerdők, a mocsarak és homokpuszták országából?

A leány azt hitte, megfullad a magányosságtól és borzalomtól. Az atyja a városházán ül, csaknem összeroskadva a város fejének tömérdek munkája alatt, melyet a legvégzetesebb pillanatban vett át, azon a bizonyos szeptember 13-án.... amit az ostromlók parlamentereinek nem akartak elhinni, azt igazolta a barátságos érzületű svájciak követsége, melyet Werder, a német tábornok beeresztett, hogy Strassburg nőit és gyermekeit kihozza a gránátok tüzéből; igazolta Szedánt, a császárság bukását, a köztársaság kihirdetését: mindez nem a győző alattomos kitalálása, hanem kemény, józan igazság... Uhrich tábornok akkor elhatározta, hogy az ostromlott Strassburgban is kihirdeti a köztársaságot. A császári maire (polgármester), Humann úr vissza kellett, hogy lépjen és Cécile atyja, dr. Küsz Emil orvostanár kénytelen volt a polgárság buzgó kérésére praxisa terheihez még a maire hivatali kötelességeit is vállalni... Ennek csak két hete, - két hete, mialatt Cécilenek napról-napra világosabban kellett felismernie, hogy szeretett apja nem győzi ezt a roppant áldozatot.... Istenem, arra gondolni, hogy anyja után, aki a hetekig nedves pincében való lakástól, a bombázás alatt halálos tüdőgyulladást kapott, most még apja is áldozatává lehet ennek a borzalmas katasztrófának, amely mintha mindent bele akarna rántani örvényébe, a mi Cécile tizenkilencéves életében szilárd volt....

Még ez a fickó, ez a Louis is csak gondot okoz neki! A líceumban újra megkezdődött ugyan a tanítás, ha töredékesen és szabálytalanul is, mióta az ostromlók a város tulajdonképpeni lövetése helyett az ostrom-arcvonal falainak lövetésére szorítkoztak, de tévedésből még mindig hullottak eltévedt gránátok - vagy talán a porosz tüzérek gonoszsága volt ez? - az utcákba és valahányszor az apa a városházára, a fiú az iskolába ment, minden útjuk voltaképen halálos út volt. És mikor az iskolának vége volt - hát hazajött volna Louis egyenesen a rövid úton, a nélkül, hogy előbb egy óra hosszat a városban csavarogjon? Ma is - már hat óra elmúlt és ötkor vége volt a tanításnak…

Magányában Cécile, mint mindig, annak az egyetlen embernek a képéhez menekült, a kinél lénye támaszt keresett és talált, távollevő jegyese képéhez, aki odakünn valahol az ellenség előtt állva talán már régen…

Cécile összevonta erős vállait, mintha fázott volna.

Égő szemmel bámult a szeretett férfi képére, melyet mindig magánál hordott, melynek keretét mindig felállította maga elé, bárhol ült is le. Adrién Delaroche, kapitány a kilencedik vértes-ezredben...

Ő volt szerelme, hite, szépsége, jósága, jövője, hazája...

S arra gondolni, hogy ő is, ő is - és éppen ő, most ebben a felkorbácsolt örvényben kavarog, amely mindent körülzúg, mindent leszaggat, mindent...

Szeretett, szép, távoli fiú...

Még érezte az első vőlegényi napok gyöngéd csókjait, melyeket a versailles-i parkban töltöttek együtt... akkor, első és egyetlen látogatásukkor a fény városában.... és aztán mikor jegyese Strassburgba jött, hogy bemutatkozzék az elzászi rokonoknak.

Igen, így volt, itt, ebben a régi csodálatos házban, őseinek három századra visszamenő tisztes képei között, ezek között a vaskos bútorok között, melyek a család egész történetét testesítik meg, itt tartotta őt a rejtelmesen szép Párizsból való vértes karjaiban és csókolta, egyre vágyakozóbban, egyre parancsolóbban.... Hiszen esküvőjük napja egész közel volt.... szeptember tizennyolcadikán kellett volna lennie, a nagy hadgyakorlatok után való napon.

És ma? Ma ez a nap rég a menyasszony mögött van... és messze egymástól, ezer borzalomtól elválasztva kellett a szerelmeseknek megérniük. Csak annyit hozhatott még tudomására, hogy Reichshofennél ott harcolt s szinte csodaképen menekült meg, ha sebesülten is, a rettentő vérfürdőből, amely a Michel hősi brigádját megsemmisítette. Azután bezárult a vas öv Strassburg körül...

Azóta: halálos csönd.

Csak az arcképe beszél Cécile-hez, ez a kép, melynek szintén megvan a maga története.

Cécile ezt a képet leánykorában állította fel, az 1805-ből való kecses, fehérre lakkozott empire-íróasztalon, amely a többi pompás bútorzattal együtt dédanyja örökségeképpen szállt rá. Mikor azonban a bombázás az egész családot rákényszerítette a pincébe való borzalmas, hetekre szóló átköltözésre, akkor a szeretett férfi képe Cécile karjában le vándorolt a dohos sötétségbe is. Különben már nem is volna meg, mert mikor a porosz gránátok megszűntek a városra hullani, mikor köhögő, lázas anyját felhozták, akkor Cécile újra belépett leányszobájába és sikoltva döbbent vissza: az otthona tomha^1maz volt! Egy gránát robbant fel benne, a dédanya, az anya drága emlékei - törmelék, szilánkok, rongyok...

Oh ti kutyák, ti hunnok ott hátul!

Te azonban megmaradtál nekem, te szeretett kép, te most már mindenem…

A szenvedélytől vonagló testtel, vágytól és borzalomtól megrázva szorította a szegény leány ezredszer keskeny, finom ajkához, remegő kebléhez a csinos rokokó-keretet a távollevő jóbarát képével.

Csitt! Louis - végre - legalább Louis!

Az öreg Joséphine szidta a lépcsőn, a fiú kinevette, feltépte az ajtót, megállt benne egész robusztus, zömök kamaszságával, durva, lapos fickó arcával, a melybe azonban az utolsó két hónap borzalmas élményei néhány koraérett, fanyar redőt rajzoltak, néhány éles, hegyes árnyékot festettek…

- Te Cécile - holnap ostrom lesz!

- Ki mondta?

- Raymond, barátom, Raymond...

- Istenem és akkor?

- Nem tudom - a tizenhétéves fiú a fogát csikorgatta. Annyi bizonyos, az első porosznak, aki odalent belép az ajtón, bele döföm a zsebkésemet a torkába... Mind megtesszük, megesküdtünk rá.

- Csacsi vagy! Tanuljatok inkább rendesen németül, szükségetek lesz rá.

- Eh, németül! Hát azt képzeled, hogy van olyan tanár, ki most németet mert volna tanítani? Elég rossz, hogy egyáltalán iskolába kell járnunk ilyen roppant időkben! A gimnáziumiaknak jobb. Azoknak leégett az épületük, szégyen, gyalázat, hogy az a mi ócska kaszárnyánk még megvan. Mért ne harcolhatnék én, odakinn a sáncokon, mint a tizenhétévesek mind? Fogd csak meg a bicepszemet, azt hiszed, én nem érek annyit, mint a fiatal párizsiak 1792-ben, akik az iskola padjáról és az inasműhelyből szaladtak el a szabadság seregeihez?

A régi harcias alemann-vér felbuzgott a strassburgi patrícius fiában. A nénje látta ezt és a szíve dagadt a büszkeségtől. De azt hitte, kötelessége anyásán csillapítani a fiút és vonagló szájjal nevetett:

- Vigyázz, kicsikém és ne csinálj bolondságokat, ha majd jönnek azok a szakállas ördögök. Mert különben verést kaphatsz.

- Legfeljebb egy kis vér.... rám bízhatod.... te kislány!

Tréfás megvetéssel vágta be a fiú az ajtót felnőtt nővére orra előtt.

Cécile nevetett, utána ugrott a goromba fiúnak, a sötét folyosón megragadta barna fürtéinél fogva és mialatt odakünn mind mérgesebben bömböltek a Werder generális ágyúi, a feketeruhás leány és az öccse között, aki kék bőröves liceista-ruhája balkarján gyászszalagot viselt, alapos dulakodás támadt. Vidám verekedésben, amelyben mindkét felől hullottak az ütések és csípések, feszült ki ifjú, forró, bebörtönzött vérük. És e közben a verekedők akaratlanul az ősi strassburgi német nyelven, elődeik nyelvén beszéltek, a jól nevelt francia helyett.

- Mais Mademoiselle - mais Monsieur Louis! - kiáltott megbotránkozással bele az öreg Josephine, olajlámpát, tartva a kezében. Csillogó fehér főkötője alatt mintha égnek meredtek volna csillogó fehér fürtjei.

És nevetve, lihegve, repeső hajjal és összekuszált ruhával eresztette el egymást a két nagy gyerek.

- Egészen összetépett ez a goromba fiú - haragoskodott Cécile, még mindig strassburgi népnyelven és a garderobe-tükör elé állott, hogy a kis lámpa halvány világításánál újra rendezze összeborzolt veresszőke haját. S Amint meglátta magát, a gyermekes, vidáman kipirult arcot a fekete ruha fölött, a szégyen forró hulláma ömlött el erőteljes, de finom vonásain és barna szeméből, a puha gyermek- arcból rögtön az asszony tekintett ki - a szenvedő, az élettől megjelzett fiatal asszony.

- Papa még mindig nem jött haza? - kérdezte, rá se nézve a derék házisárkányra.

- Bizony nem, Mademoiselle Cécile, még mindig nem, megint nehéz gondok lehetnek odaát a Rue Brulée-ben - mindenki azt mondja, holnap jönnek a poroszok - Stephanie a péktől hozta ezt a hírt kenyér helyett, mert kenyeret nem kapni sehol - Jean pedig a gyógyszertárban volt a Place du Dôme-on, egy gránát száz lépéssel az orra előtt robbant fel s a gyógyszerész is tudta, hogy holnap meg fogják ostromolni a várost.... óh, és mi lesz aztán, Mademoiselle, mi lesz aztán?

Igen, mi lesz aztán? Mindenféle alaktalan rémképek lebegtek a fiatal leány lelke körül - olyan képek, mint a halál és még borzalmasabbak. Hogy ilyen is van a világon! Hogy ezt megtehetik azok a szörnyetegek, azok az idegenek odakinn!... Meg fogják tenni, ahogy mind azt a hallatlan, bestiális gonoszságot megtették, amelyet két hónap óta átéltek - a tüzes villámoknak ezt az éjjel-nappali zivatarát az ingadozó város körül, az óriási lövedékeket, melyek asszonyokat, gyermekeket, aggastyánokat darabokra téptek, egész házsorokat a földdel egyenlővé tettek - és közte Küsz professzor minden vagyonát, keservesen, egyenként megszerzett tizenegy bérházát a Rue des Pierresen, - a nyilvános épületek égését, az új templomét pótolhatatlan könyvtárával, közte van Elszász kincse a Hortus deliciarum, az odilienbergi apátnő, a jámbor és tudós Landsbergi Hérád naivan elragadó mesterműve.... és végül még a Münster fedélszékét is elemésztette a tűz, egy vakmerő golyó a kereszt-rózsát is találta, úgyhogy panaszosan félrebillent, ferdén és beomlással fenyegetve, úgyhogy már csak a villámhárító rúdja tartotta.

Mindezt megtehették azok odakinn - mi maradt még hátra? Mit lehet még várni tőlük?

Hát még nem elég a gyűlölet, a düh, a felháborodás és irtózat, amit minden strassburgi szívében fölkeltettek?

Küsz Cécile, mikor így elmélkedett, megint visszatért megfigyelő helyére, a közös lakószoba ablakához. Az öccse is utána ment, most már illedelmesen és megokosodva. Némán állott a másik ablaknál s a két testvér szótlanul és mozdulatlanul nézett ki az ablakon az utcára. Apai házuk egyike volt a kisebbeknek ama nemes formájú rokokó-paloták közt, melyekkel az elzászi nemesség luxus és reprezentációs igénye telerakta a középkorias várost. Mióta a forradalom viharai végigtomboltak az országon és mindent, a mi a nemességhez tartozott, átsodortak a Rajnán, Németországba, azóta ezeknek a feudális kastélyoknak a nagyobbjait átalakították középületekké, a kevésbé jelentékenyek magánemberek tulajdonába mentek át. Így az előkelőén csendes ház is a Münster-utcában. Homlokzata néhány méternyire beljebb volt, mint a jobbról-balról álló szerény polgárházak s keskeny, kerttel beültetett előudvar volt előtte, melyet egy alacsony fal és egy több mint négy méter magas, erős négy élű vasrudakból készült díszkerítés választott el az utcától. Az ilyen lakóház éppen elég jó volt egy olyan ős-strassburgi patrícius-család úri büszkeségének, mint a Küszök, kiknek története több mint négy évszázad óta a legszorosabban össze van forrva szülővárosuk sorsával.

Belül a szobában persze csak a polgári kényelem szelleme uralkodott. A virágos tapéta hátterén, melynek divatos fényét kellemesen és előkelőén szakította meg a falba beeresztett régi rokokó-tükör aranyozott keretével, a vaskos, ősrégi bútorok nehézkes szolidsággal emelkedtek ki: sokkal régebbi időből valók voltak, mint a ház és arra emlékeztettek, hogy egy bizonyos Küsz Anzelmus egyike volt Strassburg szabad birodalmi város utolsó ítélőmestereinek.

Ebben az emlékekkel teljes környezetben várták az ősi polgári nemzetség legfiatalabb ivadékai apjukat, akinek vállára a még friss özvegyi fájdalmon kívül még a felelősség is nehezedett az egész vassal körülvett, sors-sújtotta városért... s közben, mint már hetek és hetek óta, hallgatták az ágyúzás tompán idetorló dörgését, a melytől az ő jólétük is romba dőlt. Szívós haraggal végezték odaát a támadási arcvonalon Werder tábornok ütegei erőszakos -munkájukat: beleomlasztották a Vauban építette várfalak utolsó csonkjait az árkokba, hogy teret nyissanak és hidat építsenek a rohamra....

De csitt - mi ez most?

Némán bámultak a testvérek egymás elfehéredett arcába, szinte megkövültén hallgatóztak.

Mi történt? Mi új borzalom? Mi az? Nem - semmi sincs - csak elmúlt valami - valami hiányzik... valami, a mi már hetek óta mindig megvolt... végtelen idő óta.... Az ágyúzás elhallgatott.

Elhallgatott, mintha elvágták volna - elhallgatott, mintha a németek ostrom-ágyúi alatt hirtelen megnyílt volna a föld és elnyelte volna őket...

Cécile rémülettől halvány száján lassankint egy szó alakult, kicsöppent az összeszorított ajkról, mint a mézga a sebből, melyet a fejszecsapás ütött a fenyőfán.

- C’est l’assaut - ez a roham....

- Lehet - mondta a fiú vacogó fogakkal – lehet. hogy… lehet valami más… talán a…

Nem tudta a szót kimondani.

- Ha az volna - hebegte Cécile - akkor a Münster tornyán a fehér zászlónak…

Louis Napóleon már kinn volt a szobából, felfutott a masszív, sötét faragott tölgyfalépcsőn az első emeletre, beugrott a szülei hálószobájába, melynek magas, keskeny ablakai a hátul levő udvarra nyíltak, félretépte a sűrűn elzárt selyemfüggönyöket és lám! Magasan a csúcsos födelek, a számtalan padlásablakok, a gólyafészkekkel megrakott kémények fölött csöndesen és ünnepélyes szigorúan állott a Münster tornya.... és jobboldali melléktornyocskájáról hosszan és sápadtan az alkonyati napfényben, amely áttört a nyugati ég nehéz felhőin, ott csüngött hosszan és mozdulatlanul, mint egy halotti lepedő, a fehér zászló.

Ekkor már Cécile is az öccse mögé lépett.

Valami, a mi olyan volt, mint egy taszítás, egy döfés a nyakukba, összedobta a testvéreket. A fiú feje a nővére mellére hanyatlott. Mélyen felzokogtak, lelkük legmélyén érte őket a sorsdöntő óra mennykőcsapása. Ez már nem volt homályos sejtelem, villámszerűén hirtelen felismerés volt: ez a pillanat az élet legmélyebb mélységeibe vágott bele.

A két fiatal ember úgy érezte, mintha megingott volna a talaj lábuk alatt - az apai ház, a szülőváros, a haza szent földje...

Halkan belépett az öreg Josephine is, levél- borítékkal a kezében. Mikor meglátta a fiatalokat így összeölelkezve zokogni, nagyon megrémülve lépett közelebb. És most meglátta ő is.... és az öreg nehézkes asszonyszemély leesett a legközelebbi székbe, öreg, redős arcára húzta a kötényt és hangosan felsírt.

- Oh jaj, jaj.... végünk van.... szegény Strassburg.... szegény Franciaország.... szegény, szegény...

A nyitott ablakból behallatszott a cselédszobából a cselédlányok jajgatása, Jean szörnyű káromkodása.... És kinn az ablakokban, a szomszédházak keskeny udvarain túl síró asszonyi arcokat és dühösen ökölbe szoruló férfiöklöket lehetett látni... Jajgatás, káromkodás remegett végig az egész sors-sújtotta városon.... Két hónapig viselte a hallatlan borzalmat, a hazáért, Franciaországért, - és most, minden hiába volt.... Mint a császárság, a köztársaság is cserben hagyta Franciaország leghívebb, legáldozatkészebb leányát - és most összeomlott az ellenállása.... most már az idegenek kezében van.... a gyűlölt «svábok» kezén....

Mikor az öreg cseléd felzokogott, a testvérek odafordultak, az ölelésükből kibontakoztak. Levél? Ez a szó belemarkolt Cécile szívébe - nem tudott úrrá lenni az egy ügy ü képzelődésen, melyet újra fölkeltett benne minden levél, amely a házba jött, - végre hír Adrientől... Nevetséges.... de mégis mindig megragadta, mindig....

Néhány sor volt apjuktól, csaknem olvashatatlanul odafirkantva:

Gyermekeim, most jelenti Uhrich parancsnok a városházára, hogy minden további ellenállás céltalan volna. Ki fogja tűzni a fehér zászlót s Valentin prefektust és engem kér, hogy kísérjük őt az ellenséges táborba, hogy még ma éjjel megállapítsuk a kapituláció feltételeit. Csak késő éjjel fogok haza jönni. Ha nem vagytok nagyon fáradtak, várjatok meg. Szeretnélek még látni.

Papa

Hosszú és szörnyű volt az éjszaka. A testvériek a szalonban ültek a petróleum-lámpa viliágánál, a melyhez rég hozzászoktak, mióta a körülzárás kezdetekor a gazométereket kinyitották és a gázt kibocsátották belőlük. Az öreg Josephine hasztalanul, zsörtölődött, a fiatalok alig érintették a vacsorát. Hallgatva ültek egymás mellett, fáradságosan küszködtek a roppant fáradtság ellen, amely fiatal, elhasználatlan szervezetükön úrrá akar lenni.

- És mi lesz most? - riadt fel hirtelen Louis Napóleon tompa töprengéséből.

Cécile megrázkódott. Jótékony álom vonta magához bágyadt fél-alvásában.... Versailles.... májusi zöld park-utak... nincs senki... egy vértes tiszt kék kabátja, az arannyal kivert sisak alatt, a lobogó fekete lószőr-forgó alatt egy fiatal barna férfiarc, két fekete szem, tele gyöngédséggel és vágyakozó jósággal - fiatal, új, fellobbanó érzések mámora, az érzékeket lázzal betöltő első egyedüllét a szeretett férfival....

Istenem - és most a magányos aggodalomnak ez az éjszakája.... a kapituláció éjszakája... lehetséges ez? Lehet így szenvedni? Játszhat a sors ily pokoli módon az emberi szívvel?

- Hogyan? Mit mondtál? - Álomittasan kereste a leány a szavakat, még ajkán az álmodott csókokkal.

- Azt mondd meg, hogy mi lesz most? - csikorgatta a fogát a liceista.

- Istenem, hát honnan tudjam én? Egy szegény, elhagyott leány....

- Hiszen máskor mindig te vagy az okos, a felnőtt... beszélj hát.... mit gondolsz, mit fognak velünk csinálni - azok odakinn?

- Hát mi lesz? Nem emlékszel, mit mondtak a baseli urak, mikor nálunk ebédeltek? A köztársaságnak sem marad egyéb tennivalója, mint békét kötni...

- Békét - és mi lesz aztán velünk? Strassburggal - Elzásszal? Azt hiszed, a svábok visszaadnak minket?

Rémülten nézett Cécile öccse arcába.

- Hát mit, - mi mást tennének velünk?

- Porosszá tesznek minket - azt fogják tenni!

- De hiszen az... de hiszen az lehetetlen.... hiszen mi franciák vagyunk - hiszen ez nem lehet...

- Igen, neked könnyű.... te nevethetsz.... te leány vagy. Ha a háborúnak vége lesz, férjhez mégy Adrienedhez, Párizsba mégy lakni…

- Istenem, Louis.... Adrién.... hol van Adrién!?

- Na hiszen nem kell mindjárt a legrosszabbtól félni - valami csak megmarad.... minden mégse bomolhat meg.... de mi, papa meg én...

- Nos hát, ti is Párizsba jöttök....

- Ohó és miből éljünk? Miből fizesse a papa a te kelengyédet? A házaink romokban vannak és papa a praxisát sem viheti magával.

- Igen, de hát mi legyen?

- Poroszokká kell lennünk... egy napon el fognak jönni, engem Berlinbe hurcolnak, pickelhäubet nyomnak a fejembe… de mielőtt ez megtörténik... inkább megszököm... nem bánom, akár Afrikába is - az idegen légióba - de porosz - porosz, az nem leszek soha, de soha...

Dacosan, összeszorított ajakkal ült a tizenhétéves fiú, szögletes alemann-arcát összeszorított öklébe nyomva.

- Francia vagyok, francia is maradok!

Megint mély hallgatás támadt a szomorú szobában. Cécile a félig nyitott ablakhoz lépett és kihallgat ózott az éjszakába. Felhőktől födve csillagtalanul függött odafönn az ég. Csak észak felé pirosította meg a jól ismert fel- és levillanó fény.

Ott még mindig ég a tűz - valahol az elhamvasztott városrészek óriási kráterében. Olykor még mindig mintha férfi-káromkodás s asszonyi szájak felzokogása hallatszott volna. Most azonban messziről ünnepélyesen felharsanó zene és zajongó örömkiáltások hallatszanak át. Az idegenek, a betolakodók ünnepük Strassburg elestét!

Cécile gondolatai az apját keresték, valahol odakinn az éjszaka feketeségében. Hogy vérezhet büszke polgár-szíve, hogy neki jutott kötelességül, meghallgatni a gúnyosan felfuvalkodott győző követeléseit és tőle kell kialkudni, amit még el lehet érni a szegény, kiszolgáltatott város számára.

Aztán még messzebbre, az ismeretlenbe szálltak Cécile álmai. Egy fiatal férfit kerestek, a férfit, - az ő férfiját. Őt, akinek karjaiban leánynak, nőnek, szerelmesnek érezte magát, akit friss, tiszta fiatalságának minden áhítatával kívánt. Sajátságos, mikor az arcképe nincs előtte, eloszlanak és elmosódnak a vonásai, - nem azért, mert oly rég volt az eljegyzés, a vágyódás, hanem a megismerkedésnek, a felismerésnek első napjától kezdve így volt. És mély szenvedés volt, hogy a szeretett ajkat, homlokot és arcot itt kellett összekeresnie az emlékezés, a fantázia mélyében és még sem tudta igazában megtalálni... Csak a hangja volt mindig körülötte, ez a sötét színezetű puha hang, amely olyan fiús jósággal és alázatosan tudott kérni - és mégis hallotta a tavaszi katonai parádé pompás napján, amikor a svadrony előtt úgy harsogott, mint a trombitaszó.

Milyen más az ő Adrienje, mint a strassburgi fiatal emberek, táncóráinak társai s két futó télen át táncosai! Adrién nem volt elzászi, az volt, a mi - mi tagadás benne - ideálja minden elzászi nőnek: egészen francia volt, sőt párisi és hozzá a császár katonatisztje... azaz most már a köztársaságé.... de hisz ez még több, még magasabb rendű: ez jelenti csak a nagy, dicső haza missziójának tulajdonképpeni betöltését, amely a szabadságot készítette és ajándékozta a világnak....

Mint Küsz professzor leánya, Cécile lelkes republikánus volt. Küsz papa most 53 éves. Ifjúsága, az az idő, amikor nézetei az emberiség és az állami élet dolgairól kialakultak, a polgárkirályság, a harmadik forradalom és a második köztársaság napjaiba esett. Mint fiatal diák átélte azt a nevetséges puccsot, a melynek útján a nagy Napóleon unokaöccse és majmolója éppen Strassburgból kiindulva próbálta hatalmas nagybátyja cézári trónját újra felállítani. Ez az éretlen terv szánalmasan összeomlott. És azután a boulogne-i és harni embernek, a kezdet minden nevetségessége dacára, mégis sikerült felküzdeni magát Franciaország uralkodójává, Európa középpontjává, a kultúrvilág vezetőjévé. A második császárság alatt Küsz professzor minden politikai tevékenységtől távol állva, mint keresett orvos csak széles kiterjedésű klientélájának élt. Az újraszületett napóleoni dicsőség első benyomása alatt néhány évig belsőleg békét is kötött az új császársággal. És mikor 1854-ben éppen augusztus 15-én, az első császár születése napján fia született, az uralkodó császár nevére Louis Napoleonnak kereszteltette. Ez a koncesszió fia születésnapja véletlenségének, volt az egyedüli jele az orvos kibékülésének a napoleonizmussal. Állami hivatalt, ülést a községi képviselőtestületben, rendjelet az uralkodó rendszertől állhatatosan visszautasított, pedig ugyancsak biztatgatták rá. Míg aztán a császárság bukása, a köztársaság kihirdetése a városi közigazgatás élére állította az egész város közbizalmának örvendő, egyeneslelkű és becsületes érzületű férfiút. Ah, és két héttel később a győztes ellenség sátrában kell irgalomért és kíméletért könyörögnie a legyőzött vár lakossága számára!

Cécile volt anyja váratlan halála óta apjának egyetlen bizalmasa, magántitkára, pénztár-kezelője, a ház vezetője. A tizenkilenc éves leány egy hónap alatt évekkel érettebbé vált. Éppoly jól ismerte apjának republikánus meggyőződését, mint forró és hálás francia hazafiságát. Az apja gyűlöletével és megvetésével nézett le arra a nemzetre, vagy jobban mondva a nemzetek és nemzetecskék amaz egyvelegére, melyeknek mesebeli országa odaát van a Rajnán túl. Sohasem volt odaát, ép úgy, mint az apja, nyugat felé, Párizs felé irányult minden gondolata és vágyakozása. Azokról odaát nem tudott egyebet, mint hogy tompa, középkoriasan jobbágyi alávetettségben élnek, három tucatnyi királyuk, nagyhercegük és hercegük alatt, marionettszerű engedelmességre szorítja őket a káplár-pálca, a durva, bozontos bajuszú altisztek, műveletlen feudálisán gőgös tisztek, hogy tompán és örömtelenül élnek, nem tudva semmit a lét minden bájáról, nem tudva semmit a polgári szabadság, a törvény előtti egyenlőség, az emberi testvériség pompás szelleméről, szóval mindazokról a csodás megismerésekről és kijelentésekről, amelyek Párizs nagy központi napjából kiindulva mindent bevilágítanak és megmelegítenek, a mi franciának nevezi magát.

És most ezek állnak a kapuk előtt, ezek tiporták el nemcsak a napoleonida hazug trónját, hanem Franciaország hadi dicsőségét, a francia hadseregek lendületét, három világrészben bevált marsalljainak tapasztalását és heroizmusát! Ezek árasztották el az egész Elzászt, Lotharingiát, Franciaország északi részét s Strassburgot, Elzász koronagyémántját, durva tenyerükbe ragadták, hogy mint pompás zsákmányt táskájukba dugják! Nem zavaros lázálom ez? Nem kell erre hirtelen, szabadító ébredésnek jönnie?

Nem: ez a valóság... kemény, vigyorgó, fogcsikorgató valóság...

Mégis: elvégre mindez általános balsors, mindenkit ér és nem érintette az ember legbensőbbjét, legsajátabbját, de mit jelent ez számodra, csak a te számodra, Cécile Küsz, a te számodra, strassburgi maire leánya és Adrién Delaroche vérteskapitány menyasszonya?

Igen, aki ezt el tudná képzelni... Most még csak sejteni lehet, remegve sejteni, mi minden személyes szenvedés és a szíveknek mennyi erőszaktétele fog kiforrni ennek az éjjelnek a zűrzavarából és őrületéből....

Az órák múltak. Nem a Münster órája hirdette őket, mint azelőtt, mióta Cécile az eszét tudta, az óra elnémult, egy porosz bomba érte a szerkezetét, csak a nehéz, régi ingaóra ott a sarokban, masszív tölgyfából faragott késői renaissance-tokjában, az első Napóleon képe mellett hirdette a nehézkesen előre haladó órákat. Louis Napóleon aludt, széles, szögletes arcát összehajtott karjaira támasztva. Időnkint Cécile is elszundikált és a folyosóról behallatszott a sovány Jean recsegő horkolása, aki odakint várt urának hazajövetelére.

És aztán Cécile hirtelen hűvös, szelíd kezet érzett előrehajlott nyakán, s Amint felriadt, atyját látta maga előtt. A magas, kopasz homlok kísérteties fehérséggel csillogott, élesen néző szemei bágyadtak és mélyen karikásak voltak, simára borotvált ajka körül végtelen szomorúság lebegett.

- Gyermekeim - mondta - szegény gyermekeim....

És egyszerre odavolt az egyenesen álló férfi önuralma. És mint négy héttel ezelőtt, mikor praxisáról hazatérve halott feleségének ravatalához lépett, hirtelen összeroskadt s a leányának kellett támogatnia, a székhez vezetnie.

- Elveszett - dadogta - minden elveszett.

*

Megjött a reggel. S az ostromlott, a kiszolgáltatott város életének újra kellett kezdődnie. Hiszen nappal lett. És az embereket nem kérdezték, meg akarják-e élni, a mi ma megélni való.

Küsz professzort már nagyon korán reggel elhívták a városházára. Cécile-nek alig volt annyi ideje, hogy még fésületlenül és reggeli ruhában reggelit adjon neki. Azután ki a káoszba. A Rue du Döme még nagyjában csendes volt, a Rue Brulée-ben azonban, a városháza s a prefektúra környékén megtorlódott a várőrség fékét vesztett dühe. A város átadásának híre lázongást, részegeskedést, fegyelmezetlenséget támasztott. A tarkán összeverődött hordák, a melyeket a borzalmas háború, a fej ét vesztett futár a reichshofeni csatatérről, a boldogtalan város védelme hányt össze, mindez formátlanul kavargott. Fogukat csikorgató turkok, zuávok, idegenszerű elrongyolódott egyenruháikban, kék nadrágos chasseurs-á-pied-ek és veres nadrágos piou-piouk, köztük a hazai gárda markáns karakterfejei csak részben á la Napóleon III. nyírott germán- szakállukkal, minden csak úgy hullámzott ide- oda a magasormú utcákban. Keserves küzdelembe került, míg az öreg úr, ennek a városnak a feje, átküzdötte magát a polgármesteri hivatalig. Mélyen elgondolkozva ment fel a széles lépcsőn az első emeletre, melynek falát az Egyiptomban elesett Kleber tábornok csontjainak hazahozatalát ábrázoló fantasztikus festmény ékesítette. A nagy ülésteremben, az egykori hessen-darmstadti palota pompás gobelinjei és fajanszai közt, a bombázás többféle nyomai közt, ott találta a községtanács és a községi bizottság tagjait csaknem teljes számmal összegyülekezve. Lázas feszültséggel várták mind a maire jelentését.

Küsz úr rekedt, reszkető hangon beszélte el: a győztesek kijelentették, hogy a német hatóságok még ma kezükbe fogják venni a városi ügyek vezetését, néhány nap múlva pedig Elszász porosz főkormányzósága Hagenauból Strassburgba fog költözni.

És azután jött az utolsó, a legborzasztóbb; Strassburg többé nem francia város...

Erre olyan hang futott végig a gyülekezeten, mint a hörgés, a tompa sikoltás....

- Nem vagyunk franciák? Dehát mi lesz aztán polgármester uram, mi lesz?

- Utóbb talán poroszokká akarnak tenni, mit?

A maire a vállát vonogatta.

- Ha nem csalódom, azok az urak még maguk sincsenek tisztában vele, mi legyen belőlünk... de - kiadni - nem fognak minket többé...

- Ohó, a háborúnak még nincs vége! - kiáltott egy hevesfejű.

- És a béke, polgármester uram? Nem lesz egyhamar béke? - mekegett közbe egy félénknek a hangja.

- Békére egyelőre nem lehet gondolni, uraim, - előbb Párist akarják...

Vad kacagás zúgott végig az elzászi férfiak sorain.

- Párist - hahaha! Ez már keményebb dió. mint a mi szegény kis Strassburgunk. Ebbe már beletörik a foguk!

- Uraim, könyörgök önöknek: nyugalom, józanság! Ellenség kezében vagyunk, segítsenek a polgárságot észben tartani! A győztes minden képzelhető kíméletet ígért, kártérítést az anyagi károkért, igyekezzünk megtartani ebben a hangulatban, mert különben nem tudom, mi lesz belőlünk.

*

A délelőtti órák alatt Cécile és öccse otthon maradtak. Az apa esdve kérte gyermekeit, tegyék meg a kedvéért, ne merészkedjenek ki az utcák zűrzavarába.

A fiatal leány s a fiú a lakószoba ablakánál gunnyasztottak és lázas feszültséggel kémleltek ki a csöndes Rue du Dôme-ba. Itt csaknem teljes nyugalom uralkodott. Csak ijedt, aggodalmasan leskelődő arcok a pillanatokra habozva megnyíló ablakok nyílásaiban.... Ha azonban az ember hátrafelé hallgatózott, az udvar felől, akkor a Münster-tér és északról a Broglie-tér felől a vadul felkavart embertömegek szüntelen özönlése zúgott ide. Különös, milyen kínzó és milyen csábító volt ez! Ifjúi kíváncsiság volt-e vagy az életösztön, az a vágy volt-e, hogy szintén ott legyenek, hogy a roppant világ-történésben, amely a szülővároson végigzúg, legalább mint nézők és érzők részt vegyenek?

Némán elmélkedtek a testvérek sorsukon. Lehetséges-e, amit papa beszélt: a németek meg fogják Strassburgot tartani? a szülőváros, Elzász, a haza, mindez most majd német lesz, talán éppen porosz?

- Nem tudom elhinni - gondolta Cécile. - Azelőtt igen, száz, kétszáz év előtt, - de ma? A tizenkilencedik században? Igen, ha négerek volnánk vagy patagóniaiak.... de mi európaiak vagyunk, franciák, a szabadság gyermekei... ez egyszerűen nem megy, hogy egyszerre németekké tegyenek....

- A gimnáziumban - mesélte Louis - romokban hever, isten nyugosztalja.... van néhány furcsa fickó, akik maguk között még mindig arról beszélnek, hogy Strassburg néhány száz évvel ezelőtt még német volt. Tudod, Cécile, valamikor azoknak volt valamijük, amit úgy hívtak, hogy a német nemzet szent római birodalma... száz és száz államból és államocskából volt összerakva és a mi Elzászunk, amely azonban maga is vagy hatvan parányi államból állott, szintén odatartozott... Aztán jött azonban a mi nagy XIV. Lajos királyunk és beolvasztotta Elzászt a francia államba.... ezt azok odaát szemtelen rablásnak mondják, amelyet most jóvá akarnak tenni... Az ő római szent birodalmuk azonban nyolcvan év előtt összetört a sansculotte-ok győzelmi; áradata alatt és aztán a mi első császárunk ökle alatt.... és most újra fel akarják támasztani.... és odaát a gimnáziumban még van néhány elcsavart fejű ábrándozó, akik hisznek ebben az ostobaságban.

Cécile alig hallgatott oda öccse nagyképűsködő fecsegésére. A lelke egészen másvalahol járt, egészen máshol... Most meg fognak nyílni Strassburg kapui... És ha a kedves még él, a levelei talán be tudnak jutni... legalább is hírt lehet kapni, mi lett Reichshofen után a Michel-brigád romjaiból...

Igen, ő él, el fog jönni, ha meglesz a béke, el fogja vinni ebből az elfoglalt, leigázott országból, Párisba, a fény városába, a versailles-i park zöld magányába.... Szomorú és szívszakasztó ugyan tudni, hogy Elszász, a szeretett szülőföld a barbárok kényuralma alá kerül, de ő, - ő, Cécile Küsz, azaz Cécile Delaroche - őt mindez nem érinti, az ő asszonyi sorsa Franciaországban fog beteljesedni, a szabadság országában, a hazájában...

Déltájban Jean, akit Cécile kiküldött kémszemlére, visszatért és jelentette: a helyőrség kivonulása megkezdődött. A Faubourg Nationale-ban gyülekeznek, ott lefegyverzik őket és elviszik hadifogságba. A németek már megszállták a kapukat és a citadellát, délután háromkor be fog vonulni három ezred.

- Te, Cécile, ezt már nem bírom ki, ezt látnom kell! - szólt Louis.

- Én is - kiáltott a nővére, különös, beteges vágytól elragadva. - Ha papa délben hazajön, engedélyt kérünk tőle.

- És ha nem jön haza? Biztosan nem fog hazajönni, biztosan dolga lesz egész nap a hivatalban....

- Akkor úgy szaladunk el... tudom, mit csinálunk... Riedmann órás apának páciense meg fogja engedni, hogy az ablakból nézzük....

Az apa természetesen nem jött haza. És kevéssel két óra után a két szökevény már a legborzalmasabb nép- és katona-csődület kellős közepén volt. Félholtan menekültek a remegő és jajgató polgárnéppel teletömött árkádok alá és ugyancsak nagy bajuk volt, amíg az órásbolt erősen elzárt és deszkával borított ajtaja megnyílt nekik. Fel a sötét lépcsőn, az ablakhoz… látni…

Özönlő hordái a fegyelmezetlen, rongyos, sáros egyenruhájú férfiaknak. Kétségbeesettek, akik dühükben és részegségükben a sarokköveken és lámpaoszlopokon törték össze fegyvereiket; tekintélyüket vesztett tisztek, akik hasztalanul igyekeztek rendet és jó magatartást szervezni a tömegbe. Asszonyok…

- Láches! Traitres! - ilyen kiáltások hallatszottak. (Gyávák! Árulók!)

Tovább.... tovább.... ez volt Franciaország, ez volt a múlt...

És aztán hosszú, félelmes csend....

Aztán: a régi borospiac felől, a Kleber-téren fölfelé, recsegő trombiták és tompa, taktusra dörömbölő réztányér, egy ismeretlen, de a lelket megrázó induló dallama.

- Ez az, kisasszony és ifiúr - suttogta a kis órás rekedten, elzászi népnyelven - én hallottam, mikor legutóbb odaát jártam, ez a híres Wacht am Rhein.

Mind közelebb jött a vért megmerevítő hangegyveleg és most, hirtelen megszakadt és még valami borzasztóbb jött:

Taktusra sikoltó, süvítő síphangok voltak, tompán ropogó dobveréssel csodálatosan színezve.

Ez a síp-sikoltozás, az első, oly kimondhatatlanul idegen a strassburgiak füleinek, akik csak a francia clairon vidám rivalgásához voltak szokva, ez minden hallgatónak a velejébe vágott, olyan borzalmas volt és jövendő szenvedések sejtelmét keltő, mint tegnap délután az ágyúzás hirtelen elhallgatása és utána a szívet dermesztő csend.

És íme, most hullámzani kezdett az utca: elöl csúcsos sisakú tábornokok és vezérkari tisztek kavalkádja, vad győzelmi büszkeség a nyugodt, szakállas, megbámult arcokon.

Aztán azok a borzalmas síposok kicsiny, fekete, konokul sípoló hangszereikkel, a recsegő dobosok, elől a tamburmajor... nem kapta fel a nagy botját az első emeletig és nem pislogott rá a szép leányokra, sötét, aranygalléros, torzonborz-bajúszú alak volt, kemény szemei egyenesen meredtek előre.... és aztán a zenekar sárgán fénylő hangszerei, most pihenve hordozóik karjában, amíg a sípok sivalkodnak és aztán sárga tengere a csúcsos sisakoknak, beláthatatlan hosszaságban, a fegyvercsövek és bajonettek ezüstfátylával bevonva, mint ahogy az átcsapó hullámot bevonja a hab...

Aztán az ellenséges katonák barna arcai, derült bámulással, boldogan és várakozásteljesen mintha virágesőre, üdvözlő ujjongásra várnának...

A tömeg odalenn, amely az utca szélét, a Gutenberg-teret szegélyezte, nem látszott üdvözlésre hajlandónak: bámész hallgatással nézte a győzők felvonulását, időnkint egy francia vagy alemann-tájszólású káromkodás röppent át az idegenekhez, egy-egy ököl szőrűit feléjük.

Csodálkozva, hitetlenül, ártatlanul és mit sem sejtőn bámultak aztán az idegenek kerek szemei: hogyan? hát nem üdvözlik őket? Nem ujjonganak elébük? vajon mit gondoltak tulajdonképpen ezek a buták, ezek a szőke kafferek?

Tudjátok-e, mit tettetek velünk? Hát nem tudjátok, hogy a gránátjaitok néhány száz polgártársunkat, asszonyunkat, gyermekünket- gyermekeket, halljátok-e? - holttestekké vagy nyomorékokká tettek? Hát nem tudjátok, hogy városunk egy harmadrésze hamvában fetreng? Hogy négy nap és négy éjjel a pokolban voltunk, igen a pokolban, miattatok? Hogy senki, aki ezt átélte, nem lesz többé igazán, szívéből vidám? Hát nem tudjátok, hogy senki közülünk soha, soha nem fog felejteni? Hogy nem, mint azelőtt, a Rajna, hanem most már egy óceán fog folyni köztetek és köztünk? óceánja a vérnek, szörnyűségnek és gyűlöletnek?

Cécile Küsz egyszerre azon vette magát észre az ablakban, hogy az öccse összeroskad karjában. Hozzákapott, megfogta a támolygót és rémülten ugrott oda Riedmann, az órás és a két sötétszőke Riedmann-leány: a fiatal Küsz elájult.

II.

Végtelen vasúti vonat görgött északról Mainz felől, a felső-rajnai síkon végig, az imént elfoglalt vár felé. Ha megállt, és gyakran állott meg, az elülső kocsikból porosz és badeni öreg népfelkelők dörgő harci és győzelmi énekei hangzottak ki. Hosszúszakállú legények voltak, jóravaló polgár és paraszt-arcok, melyekből a büszkeség beszélt, hogy most egy kicsit ők is tehetnek valamit a hazáért, mint hadtápvonalak őrzői, mint várőrség és az a titkos elégtétel is, hogy sok dicsőséget ugyan már nem szerezhetnek, de legalább ólmot sem kell nyelniük.... Akkor még nem hallották a Lisaine, Héricourt, Ménehier neveket, nem is sejtették, hogy ők sem lesznek megkímélve sem az ólomtól, sem a babértól.

Azokból a kocsikból ellenben, melyek végtelen sorban a vonat végét alkották, kényelmetlenül összezsúfolt ökrök, birkák, borjúk bőgése és bégetése hallatszott, nem különben rosszkedvű sertések kelletlen röfögése.

A vonat közepében látszólag csendesebb világ volt. Itt két első osztályú kocsi volt beiktatva s ezek is tele voltak zsúfolva komoly, szakállas férfiakkal, némelyek egyenruhában, nemcsak tisztek, hanem hivatalnokok is, legnagyobbrészt postahivatalnokok az összes német államokból, továbbá erdőtisztek, adó- és bányahivatalnokok, minden képzelhető kategóriából való hivatalnokok. Az egyenruhák között sok polgári ruha is volt, utazóköpenyek és ünnepélyes gérokkok vegyesen. S a vonat elején felhangzó vidám ének helyett itt szakadatlan buzgó és makacs beszélgetés hangzott, hol szenvedélyes izgatottan felharsanva, hol pedig meggondoltan elhalkulva. Ezek voltak a segédcsapatai a néhány nap óta Hagenauból Strassburgba átköltöztetett katonai és polgári igazgatásnak «Franciaországnak a magas szövetséges hatalmak által okkupáit területei számára».

Mikor a vonat Weissenburgnál, a német fegyverek első győzelme színhelyén állott meg, a főkormányzó Bismarck-Bohlen altábornagy egy proklamációját osztogatták, amelyet aztán minden kocsiszakaszban olvasgattak és buzgón kommentáltak. Dátuma október 8-ról szólt. Szövege ez volt:

Strassburg lakói!

A porosz király őfelsége, mint a német hadseregek fővezére kegye által Elszász főkormányzójává neveztetvén ki, ma megszállottam a régi tartományi fővárosban, miután meg kellett, hogy adja magát a diadalmas német fegyvereknek s ezzel a francia uralom eltávolításával újra a német hazával van összefűzve.

Ez a mondat mindenütt az ujjongás viharát keltette fel. Az urak, akik néhány órával ezelőtt először találkoztak egymással ezen a csodálatos hódító úton és eddig a német hivatalnokok teljes korrektségével és tartózkodásával beszélgettek, hirtelen belesodródtak a győzelmi büszkeség és hazafias lelkesedés viharába és mámorába. Mindnyájan felugrottak, egymás nyakába borultak s egy pillanatig, mint a gyerekek kiabáltak és nevettek.

Aztán mindjárt, mintegy megszégyenülve, álnevelten elfoglalták üléseiket és figyelmesen hallgatták tovább a kiáltvány felolvasását. A kormányzó megígérte az elfoglalt városnak a szabályos törvényes rend mielőbbi helyreállítását, kifejezte azt a várakozását, hogy az új kormány iránt bizalmat fognak tanúsítani s azzal az engedelmességgel járulnak elébe, amelyet a kormánynak feltétlenül el kell várnia.

- Feltétlenül! No, erre meg fogjuk őket tanítani! Most már vége a francia slamposságnak!

Rövidesen meg fogják találni az alkalmas utakat - mondta tovább a kiáltvány - hogy kipótolják a károkat, melyeket a súlyos ostrom a városnak okozott és a nagy német haza örömmel fog ehhez hozzájárulni. Így tehát a lakosságon múlik, hogy az odanyújtott kezet megragadja és ezzel megkönnyebbítse magának az átmenetet az új viszonyokba.

Ezekre a szavakra mind elnémultak és minden szívre rászállott az első előresejtése a roppant nehézségeknek és felelősségnek abban a munkában, a melynek elébe mennek. Az utolsó mondatra azonban újra kitört az ujjongás:

- Mert Strassburg most megint német város lesz és az is marad.

Erre felszabadult a beszélgetés és remények, álmok, mondák és hit-vallomások, utópisztikus téveszmék és férfiasán szent fogadkozások repestek összevissza.

Egy fehérbajuszos tábornok, akit az utazás véletlensége merőben civil társaságba juttatott, a maga szakaszában a beszélgetés természetes vezetője lett, míg lassankint a társalgás melegedő temperatúrája és végül a nemzeti lelkesedés a legtöbb útitársnak megoldotta a nyelvét és kiragadta őket északnémet tartózkodásukból. Erre mindenki megmondta nevét és állását.

- Hja, látják, uraim - mondta a tábornok engem Magdeburg melletti Pensionopolisomból rángattak ki, hogy idelenn Strassburgban hasznossá tegyem magamat az új helyőrségi igazgatás berendezésében. Nekem kell vezetnem az erődművek és kaszárnyák átvételét, a mennyiben ütegeink még meghagytak belőlük valamit. És ön uram? - fordult szomszédjához - különben a nevem von Kageneck.

A tábornok a vonat irányának háttal levő pad közepén ült. A balról mellette ülő. akinek ily módon úgyszólván átadta a szót, dr. Westernhagen tanár, gimnáziumi igazgató volt Erfurtból és kissé thüringiai színezetű német kiejtéssel beszélte, hogy a német iskolaügyi közigazgatás szervezésében fog részt venni. Sejtette, hogy ő van kiszemelve a régi hírneves Lycée imperial igazgatására.

- Na és ön, tisztelt útitárs?

Az az úr, aki a gimnasiarchával szemben ült, az adóhivatalnokok zöld uniformisában járt. Típusa elárulta az egykori altisztet s eddig hallgatagon viselkedett, nyilvánvalóan feszélyezte a környezet, amely csupa magasabb kasztból valókból állott.

- Igen, ha az urak megengedik, én is bemutatom magamat. Krawutke főadóhivatali ellenőr Pilkallenből.

Nahát.

A tábornok további, kissé leereszkedő biztatására mondta csak el a derék kelet-porosz és egykori dragonyos-őrmester, hogy hirtelenében az új határtartományba rendelték azzal az utasítással, hogy jelentkezzék további utasítások céljából az okkupáit tartományok újonnan felállított adóigazgatásánál.

- Na, barátom és a főadóhivatali ellenőrné asszonyság, mit szólt ő a dologhoz?

A tábornok fehérkesztyűs keze rámutatott a subaltern hivatalnok szerény arany jegygyűrűjére.

- Köszönöm a szíves kérdését, tábornok úr... Elképzelheti tábornok úr, maga is elképzelheti... olyan messzire hazulról... és nyolc gyerek.... de hát lesz itt fizetési pótlék jócskán.... ez egy kicsit megvigasztalta őt is...

A tábornok megelégedettnek látszott és most ahhoz az úrhoz fordult, aki szemben ült vele. Jóval tiszteletteljesebben fordult hozzá; az illetőnek diákpárbajban kapott sebekkel ékes arca s elegáns utazóruhája jóval közelebb állónak klasszifikálták.

- Ha tábornok úr az én kőröző levelemet is kívánja: Lehmann főkormánytanácsos Potsdamból.

- Ah, nagyon örülök, főkormánytanácsos úr, - szabad valamit megtudnunk - hm - az ön missziójáról is?

- Mért ne? Nem hivatalos titok! A főkormányzó mellé egy polgári biztos van beosztva az okkupáit tartományok vezetésére s azzal a feladattal, hogy a közigazgatást a francia intézményekkel kapcsolatban szervezze. Ez a polgári biztos az én jövendőbeli főnököm s én Strassburgban tőle fogom megkapni a diszpozícióimat. Eddigi tevékenységemről ítélve alighanem a belső közigazgatásban fogok alkalmazást kapni.

- Nahát, mondják uraim, nem mesés dolog ez? - mondta a tábornok. - Alighogy rátették csapataink a kezüket Elszászra és már jön a mi kormányunk és gondoskodik róla, hogy az egész apparátus újra funkcionáljon! Ez mégis kolosszális, nem? Ezt csinálják utánunk azok a francia szélkakasok! Na és ön, tisztelt uram? Vesse le ön is az inkognitóját.

A bal elülső ülés birtokosa alázatosan levette selyem utazósipkáját és bemutatkozott:

- Bennemann Károly Ágost, eddig kárbecslője a Frigyes-Vilmos tűzkár-biztosító részvénytársulatnak Kasselben. Hát mit mondjak uraim? Engem a társaságom úgyszólván kölcsönadott a főkormányzónak, hogy mint szakértő szerepeljek a bombázás okozta károk megállapításánál.

- Mit szólnak hozzá, uraim, - mondta a kis útitársaság önmagát kinevezett és hallgatólagosan elismert elnöke. - Mindent megcsinálunk, mindent mozgásba hozunk! No, így igazán nem eshetik nehezünkre ezt a két szép tartományt galoppban germanizálni!

- Germanizálni, tábornok úr? - vélekedett a gimnáziumi igazgató. Felugrott a piros párnákról és hevesen rángatta hullámzó szőke körszakállát. - Ez aligha megfelelő kifejezés. Hogy lehet azt germanizálni, a mi germán?

Mert legalább is az Elszász ősi germán kulturterület - és az is maradt minden franciásító kísérlet dacára.

- Két évszázad, ne felejtse el, igazgató úr!

- Mit jelent kétszáz év egy nép lelki történetében! - folytatta élénken a filológus. - Nem, tábornok úr, Elszászban nincs germanizálni való, - megmaradt az tősgyökeres németnek. Ah, mennyire sajnálom, hogy testi hibám - rámutatott ballábára, amely kissé meg volt rövidülve és görbe volt - hogy a testi hibám nem engedte, hogy a muskétával kezemben küzdjek a gyönyörű tartomány újra egyesítéséért Germania anyánkkal, azért a városért, amelyben Goethe felismerte a német szívét, ahol Gretchent megismerte s a Faust megfogant benne! Hát legalább azt remélem, közreműködhetem szellemi visszatérítésében! Hogy örülök annak a pillanatnak, mikor kék szemükbe nézhetek visszanyert testvéreinknek, a fiaikat átvehetem kezükből és megfogadhatom nekik: igen, ti derék alemannok, ha gyermekeiteket megfogta a francia máz, amellyel a francia kényuralom bekente pompás országotokat, csodálatraméltó népeteket, segíteni fogok ezt a mázat hamar és fájdalom nélkül eltávolítani, meg fogom gyermekeiteket tanítani, hogy megint egészen németeknek érezzék magukat, egészen németek legyetek.

- Bravó! - mondta a biztosítási felügyelő meggyőződötten.

- Ezt nagyszerűen mondta, igazgató úr, - visszhangzott szerényen az adóhivatalnok.

A tábornok kissé kétségeskedett.

- Hallja csak, tisztelt uram, ezek a visszanyert testvérek attól tartok, itt egy kis baj van. ahogy ez a Strassburg két hónapig tartotta magát, - ha itt csupa «visszanyert testvér» volna, akkor ezt Uhlrich mégse tudta volna megtenni.

- No igen, a városiak, tábornok úr, ez talán megmagyarázható. 1684 óta Strassburgban élt az egész francia hivatalnok-sereg, ott volt a garnizon, ott hullámzott az egész nagy francia élet - Strassburgban lakott az 1805-ről 1806-ra forduló télen Josephine császárné, két évvel később Strassburg fogadta, mint «Franciaország kapuja» a második császárnét, az osztrák nőt, hát tetszik tudni, nem csoda, ha Strassburg kissé francia nemzeti színre van befestve. De a vidék! A paraszt, aki még ma is őseinek becsületes középfelnémet nyelvén beszél! Nem, tábornok uram, legyen meggyőződve, a nép, az igazi nép felénk ujjong, mint akik felszabadítói vagyunk az idegen járom alól.

A tábornok csak pödörgette fehér bajuszát.

- Én nem tudom, igazgató úr - a vidékkel is kissé furcsán áll a dolog. Hallottam egy s más franktireur-történetet Schlettstadt vidékéről - mindenütt a Vogézekből - azt ajánlom önnek, igazgató úr, ne nagyon ugorjon bele a visszanyert testvérekről való eszmének, vagy legalább is legyen elkészülve egy s más csalódásra.

- Sajnos, a tábornok úr pártjára kell állnom - mondta a főkormánytanácsos. - A közigazgatási körökben úgy látszik, nem táplálnak e tekintetben különösebb illúziókat. Már az is jellemző, hogy csupa olyan hivatalnokokat küldenek oda, akik tökéletesen tudnak franciául. S eddigi főnököm arra figyelmeztetett, hogy én és családom, a mi különösen magánéletünket illeti az okkupáit tartományban, meglehetős nehéz viszonyoknak nézünk elébe.

- Ezekben az aggodalmakban nem osztozhatom - mondta a gimnáziumi igazgató melegen - okirati bizonyítékokat tudok önöknek szolgáltatni uraim, arról, hogy mennyire felénk dobog az Elszász szíve. Mert hol dobog tüzesebben és hamisítatlanabbul egy nép szíve, mint költőinek dalaiban? Látják, a véletlen egy kis kötetke verset juttatott a kezembe. Nem származnak a tudományos műveltség köreiből, mint ahogy talán gondolnák, vagy valami evangélikus papi házból. Él Strassburgban egy egyszerű esztergályosmester, Hirtz Dániel a neve, akinek a verseit néhány nap előtt mély belső megindulással olvastam. Ezt az embert talán joggal tekinthetjük az elzászi népiélek tolmácsának. És hallják, mit énekel: lenéz a Münsterről a Rajna-völgyre, a Münsterről, a magas sziklaházról, mely már annyi évszázad óta üdvözli a Fekete-erdőt és a Vogézeket és köztük a tágas mezőt s arról beszél, hegy nem kellene határoknak elválasztani ezt a derék népet és országot...

Az igazgató úr felolvasta az egyszerű, megható verset.

- Nos uraim, - tette aztán diadalmaskodva hozzá és békés győzelmi büszkeségtől csillogott fehér homloka szabadon hullámzó fürtjeinek szőke sörénye alatt - sokat mondtam-e? Ez a dal egy becsületes mesterember műve, ha ez nem egy elveszett és újra meg talált testvértörzs szíve, amely élénkbe ujjong, elénk és a beteljesedés órája elé, amely most megérkezett, akkor minden hazugság, akkor nincs semmi szilárd, amire építeni lehessen.

Az urak elgondolkodva és meghatottan hallgattak. A hatodik utas, aki a tábornok mellett jobbról ült és eddig oly csendesen viselte magát, hogy a tábornok még hozzá sem jutott, hogy kifaggassa, még most is részvéttelennek látszott. Némán és magába merülve ült az egész utón, s nézett ki az őszi tájba, amelyen a vonat kényelmesen pöfögött át. Gazdagon megáldott mezők, a földek mindenfelé learatva, a szőlőhegyek kissé már barnuló lombjai közül dús szőlőfürtök kukucskáltak elő, a gyümölcsfák meg voltak rakva piros almák, kemény héjú körték terhével, a horizonton itt is, ott is egy- egy világoskék fal határolta el a tekintetet: itt a Vogézek, ott a Fekete-erdő.... Áldott vidék, méltó a legnagyobb áldozatra, - emberek és népek zavartalan boldogságára van teremtve....

A hallgatag ember egyszerre körülnézett.

- Megbocsátanak, uraim, von Eccius doktor a nevem, - szabad kérdeznem, igazgató úr, mikori időből való ennek a strassburgi Hans Sachsnak a verse, amelyet oly szépen olvasott fel?

A kiejtése folyékony és művelt volt, csak sajátságosán kemény és recsegő.

- Hm - a könyvecske itt a kezemben - nézzük csak - 1838-ban jelent meg.

- Nahát ez fontos dolog - vélekedett ez az Eccius úr. - Azóta újabb harminckét év múlt el és ha információim nem csalnak teljesen s kulturhistóriai következtetéseim nem minden logika nélkül valók, akkor ez az utolsó három évtized elég volt arra, hogy Franciaországnak ölébe hullassa a másfél évszázadnyi türelmes várakozás és lassú, de biztos térfoglalás gyümölcseit.

- Ez kissé rejtelmesen hangzik - mondta a tábornok. - Legyen szánalommal egy egyszerű katona-ember iránt és fejezze ki magát kissé kevésbé mélyen.

- Tábornok úr, én szakmám szerint kultur-historikus vagyok, mesterségem szerint azonban újságíró s hogy mindjárt teljesen kimagyarázzam magamat, egy nagy északnémet újság megbízásából megyek Elszászba, hogy megfigyeljem a közgazdasági és néppszichológiai jelenségeket, melyeket az úgynevezett - hogy mondta ön, igazgató úr - újrabekebelezés a jelenleg okkupáit területeken eredményezni fog, ha ugyan valósággá lesz.

- Nana! Talán még kételkedik ebben, uram? - pattant fel a tábornok. - Ezt ugyan holt bizonyosra veheti! Mi mind, a hányán itt ülünk és millió katonánk a táborban és az a nem tudom hányszor tíz millió itt a hazában, ezek mind előbb darabokra vágatják magukat, semhogy egy követ is kiadjunk Elszászból és Lotharingiából, akár csak egy fűszálat is, érti!

Az urak mind helyeseltek kipirult arccal, heves szavakkal és mozdulatokkal.

- Ha szabad kérdeznem, dr. Eccius úr, a latin nevével és az oroszos kiejtésével - csak nem német ön, ha ezt egyáltalán kérdezni tudja?

Az újságíró a vállát vonogatta.

- Igaz, hogy orosz alattvaló vagyok, de egyébként telivér germán. Balti német vagyok… és éppen ezért saját tapasztalataimból ismerem az olyan lakosság sorsát, amelyet az a végzet ér, hogy egy idegen nemzet, egy idegen nyelv fölszívja. És Elszászt, uraim, ma olyan lakosság lakja, a mely, ha nincs is teljesen elfranciásodva, de a legjobb utón volt arra, hogy az legyen.

- Meglehet - mondta a tábornok. - Hát ez aztán a saját pechjük azoknak az embereknek, akkor hát újra kell tanulniuk - az Úristen sem segít rajtuk. Elzász és Lotharingia - nohát, most a miénk - és akinek nem tetszik, - hát hiszen én nem ismerem a mi nagy uraink szándékait - hanem azt hiszem, az olyat szívesen eleresztjük....

- Javára írom önnek - annak a magas felfogásnak a javára, melyet a porosz katonatisztről táplálok, hogy nincs teljesen tisztában azzal, hogy milyen sorsot szán ennek a szerencsétlen Elszásznak - mondta a balti ember komolyan. - Gondolja meg: Elszász, hogy ennél maradjunk, kétszáz év óta a legszorosabb kölcsönhatásban van Franciaországgal. A rokonság, barátság, a kereskedelmi összeköttetés megszámlálhatatlan szálai fűzik Franciaországhoz. Elszakítani ettől az országtól annyit jelent, mint millió lakosát szívén találni... Ha ezek mind ki akarnának vándorolni, akkor önöknek ország helyett lakatlan sivatag maradna.

- Hát majd benépesítjük ezt a sivatagot! - vélekedett Krawutke úr.

- Abban nem kételkedem - felelt az újságíró tiszteletteljes mosollyal nézve a pilkalleni nyolc kis Krawutke apjára - de hát «visszanyert testvérek», akik az ember elől elszaladnak... Ha ez így volna, akkor...

- Csakhogy nem így van, doktor úr, - mondta az iskola embere és erőteljes jobbjával végigsimította hullámzó szőke szakállát. - Átmeneti fájdalmakra el vagyunk mind készülve. Ha azonban embereknek szenvedni kell, mi szenvedjünk, akik azért indultunk hadba, hogy évszázados jogtalanságot jóvá tegyünk, vagy azok a boldogtalan németek, akiknek országát egy szemtelen rabló kétszáz év előtt és még azelőtt, birodalmunk mély tehetetlensége idején elrabolta tőlünk? Uram, amit mi tettünk, az az igazságosság érdekében történt és ha a mi urunk Isten valamikor is láthatólag kijelentette magát, mint az emberi történelem világmestere, akkor most tette, mikor, a német fegyvereknek adta a győzelmet - és meg fogja adni tovább is - ez mindnyájunknak szilárd hite.