Sarah Morgan

Megtalállak karácsonykor

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Sarah Morgan, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: One More for Christmas (Harlequin Books)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

- Borítókép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

ISBN 978-963-540-559-6

MIRA ® a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

„Meg fogom ünnepelni a karácsonyt szívemben,
és iparkodom egész esztendőben ünnepelni.”

(Charles Dickens: Karácsonyi ének [1])

Gayle

Amikor Gayle Mitchell beleegyezett, hogy élő adásban interjút adjon az irodájából, fel sem merült benne, hogy az élete ilyen látványosan, milliós közönség előtt fog darabokra hullani. Hozzászokott már az interjúkhoz, és semmi oka nem volt arra gondolni, hogy ez a mostani katasztrófával végződhet. Így hát nyugodtan, sőt kissé unottan várta, hogy a stáb berendezze a szobát.

A reflektorok szokás szerint elvakították, ráadásul annyi hőt bocsátottak ki, ami egy szép darab marhaszegy megsütésére is alkalmas lett volna. Gayle testhez simuló, fekete ruhájának anyaga a légkondicionálóból áramló fagyos levegő ellenére a combjához tapadt.

Az irodája magasba törő üvegfalain túl terpeszkedett a város, amelyet minden túlzás nélkül a világ legbámulatosabb helyének tartott. Persze az árak is ehhez méltóan borsosak voltak – de Gayle-nek manapság már nem kellett ilyesmi miatt aggódnia.

Ez a város egyszer majdnem megölte, de az már nagyon régen volt. A fájdalmas emlék csak fokozta azt az elégedettséget, amit itt fent érzett, a világ tetején, ötvenedik emeleti birodalmából lenézve. Mintha csak kitűzte volna a zászlaját egy meghódított vár fokára, ez a hely a győzelmet szimbolizálta. Nyertem. Messze volt már a sok embertől, akik Manhattan fagyos, kanyonszerű utcáin sürgölődtek, a túlélésért küzdve egy olyan városban, amely felemésztette a gyengéket és a kiszolgáltatottakat. Az irodájából, kedvenc kilátóhelyén üldögélve láthatta az Empire State Buildinget, a Rockefeller Centert és a távolban a Central Park széles, zöld rengetegét.

Gayle fészkelődött a székében, miközben valaki megigazította a haját és a sminkjét. A rendező épp az operatőrrel egyeztetett a beállításokról és a fényviszonyokról, a vele szemben lévő székben ülve pedig a reggeli műsor legfiatalabb női riportere tanulmányozta a jegyzeteit lázasan.

Rochelle Barnard. Fiatal volt, talán a húszas évei elején járt. Alig néhány évvel idősebb, mint ő maga volt, amikor élete mélypontjára került.

Gayle-t semmi sem izgatta jobban, mint a tiszta, nyers tehetség, és Rochelle-ben ebből rengeteget látott. Persze tudni kell, mit keressen az ember, de Gayle értett az ilyesmihez. Minden ott volt a lány szemében, a testbeszédében, a hozzáállásában. És volt még benne valami, amit Gayle minden egyébnél fontosabbnak tartott: éhség.

Az éhség a legnagyobb motiváló erő – ezt nála jobban senki sem tudhatta.

Ő valaha nemcsak éhes volt, hanem éhezett is. Nyomorgott. De életének ezt a részét általában megpróbálta inkább elfelejteni. Már nem az a nő volt, hanem valaki, aki képes felemelni másokat, a kezét nyújtani egy kitörésért áhítozó tehetségnek.

– Még tíz perc, Ms. Mitchell.

Gayle figyelte, ahogy a világosító beállítja a reflektort. Bizonyos értelemben nem ugyanezt csinálta ő is? Olyan emberekre világított rá, akik egyébként a sötétben maradtak volna. Életeket változtatott meg, és ennek a fiatal nőnek az életét is meg akarja változtatni.

– Tegye le azokat a jegyzeteket! – szólt rá. – Nincs rájuk szüksége.

Rochelle felpillantott.

– Ezeket a kérdéseket kell feltennem. Csak öt perce adták ide a listát.

Mert azt akarják, hogy megbotolj és eless, gondolta Gayle.

– És maga ezeket a kérdéseket tenné fel, ha választhatna?

A lány átpörgette az ujjai közt a zörgő papírköteget, és elhúzta a száját.

– Őszintén? Nem. De vannak bizonyos témák, amelyeket muszáj érintenem.

Gayle előrehajolt.

– Mondja, mindig azt teszi, amit mások mondanak magának?

Rochelle megrázta a fejét.

– Nem mindig.

– Jó tudni. Mert ha így lenne, akkor az sajnos azt jelentené, hogy maga mégsem az a nő, akinek a múlt heti, Central Park-beli interjú alapján gondoltam.

– Nahát, látta?

– Igen. A kérdései kiválóak voltak, és tetszett, hogy kérlelhetetlenül kihúzta a válaszokat abból a hitvány alakból, pedig az illető nagyon igyekezett kibúvót találni.

– Tehát az a műsor volt az oka, hogy engem kért mára? Őszintén szólva meglepett a dolog.

– Nos, amit ott mutatott magából, igazi csiszolatlan gyémánt benyomását keltette bennem.

– Hálás vagyok a lehetőségért. – Rochelle kihúzta magát, és kisimította a szoknyáját. – El sem hiszem, hogy itt vagyok! Általában Howard csinálja az összes fontos interjút.

Miért ennyire elfogadóak az emberek a kedvezőtlen körülményekkel szemben? Miért vonakodnak felismerni a saját erejüket? Bár persze ennek az erőnek a kimutatása kockázattal járt, és a legtöbb ember idegenkedik a kockázattól.

– A dolgok mindig olyanok maradnak, amilyenek, hacsak meg nem változtatjuk őket – mondta Gayle. – Legyen bátor! Döntse el, mit akar, és szerezze meg! Ha ez azzal jár, hogy útközben feldühít pár embert, akkor vállalnia kell a kockázatot. – Behunyta a szemét, miközben valaki a helyére simította és lakkal fújta be egy hajtincsét. – Itt az alkalom, hogy feltegye nekem azokat a kérdéseket, amelyeket Howard Banksnek eszébe sem jutna feltenni.

Ami nem túl nehéz feladat, hiszen annak a fickónak nagyjából annyi fantáziája van, mint egy szelet szikkadt kenyérnek.

Howard egy évtizeddel korábban már készített vele interjút, akkor lekezelő és atyáskodó volt. Gayle-nek kaján örömet szerzett a tudat, hogy az ő ragaszkodása ehhez a fiatal riporterlányhoz felbosszantotta a férfit. Ha szerencséje van, talán az idegességtől elpattan egy ér az agya legfontosabb részében – ami nála valószínűleg a masszív önimádatot és önzést tartalmazó régió.

– Ha nem adom meg nekik, amit várnak, az az állásomba kerülhet.

Gayle résnyire nyitotta a fél szemét.

– Nem, ha valami még jobbat tesz le az asztalra. Nem fogják kirúgni, ha jó nézettséget és értékeléseket produkál. Mi van a listájukon? Hadd találjam ki… Hogyan egyensúlyozom a karrier és a magánélet között, és milyen nehézségeim vannak egy férfiak uralta szektorban?

Lapos, unalmas, érdektelen.

A lány nevetett.

– Látszik, hogy nagy tapasztalata van.

– Gondoljon a közönségre! Tegye fel azokat a kérdéseket, amelyeket ők tennének fel, ha itt lennének velem! Miről akar hallani egy változásra törekvő nő? Ha nehezére esne feljebb kerülni a munkahelyi ranglétrán, ami, úgy tűnik, nem is áll olyan távol a valóságtól, vagy ha folyton az útjába állnának, maga mit akarna tudni?

Rochelle összeszedte az ölében szétterített lapokat, és határozott mozdulattal félbehajtotta a köteget.

– Az ön titkát. Hogy tud egyszerre ennyi mindent kézben tartani? Honnan merítette a bátorságot és lelkierőt akkoriban, amikor még nem volt semmilyen védőháló, amire visszaeshetett volna? Maga önerőből, három különböző állás mellett végezte el az egyetemet, és az üzleti élet egyik legsikeresebb női szereplője lett. Cégeket és emberi életeket alakított át valami egészen újszerűvé. Azt akarnám tudni, hogy a tapasztalatai nekem is hasznomra válhatnak-e. Hogy át tudna-e alakítani engem is. Olyan lelkesedést és motivációt akarnék kapni, hogy kedvem támadjon felhívni a műsort, és megköszönni mindezt.

– És maga szerint emiatt kirúgnák?

A lány rábámult.

– Nem, valójában nem hiszem. – Lecsapta a papírokat az asztalra. – Mi bajom van nekem? Az összes könyvét olvastam, többször is, és mégis, eszembe sem jutott, hogy ne azokat a kérdéseket tegyem fel, amiket a kezembe adtak! Az egyik kedvenc részem a legutóbbi könyvében az volt, amelyben a külső elvárásokról beszélt. Hogy olyanok, mint egy gyeplő: visszatartanak. Maga volt a példaképünk a főiskolán. – Rochelle a mellére szorította a kezét. – Az, hogy személyesen is találkozhatunk, a legjobb karácsonyi ajándék, amit csak el tudok képzelni.

– Karácsony?

– Nos, talán kicsit korai, de végül is már csak néhány hét van hátra addig. Imádom az ünnepeket, maga nem?

Gayle cseppet sem szerette az ünnepeket. Nem szerette, hogy minden bolt bezár. Nem szerette a tömeget az utcákon, sem a giccses díszeket. És még kevésbé szerette a kellemetlen emlékeket, amelyek az év ezen szakaszához eltávolíthatatlanul hozzáragadtak, mint egy frissen bontott ajándékhoz a ragasztószalag.

– Nem idős már egy kicsit ahhoz, hogy így várja a karácsonyt? – kérdezte.

– Soha! – Rochelle felnevetett. – Imádom a nagy családi összejöveteleket. Tudja: hatalmas fa, alatta sok-sok ajándékkal, minden, ami kell.

Gayle a sminkes felé fordította a figyelmét, aki éppen a rúzsokkal hadonászott.

– Ne azt a borzalmas barnát!

– De…

– Vöröset. És nem valami ízléstelen, fakó árnyalatot. Ide nézzetek! vöröset akarok. A táskámban van a tökéletes darab.

Nagy kapkodás után előkerült a megfelelő rúzs. Gayle mozdulatlanul ült, amíg a sminkes befejezte a munkáját.

– Itt a lehetőség, Rochelle. Ragadja meg, és hozza ki belőle a legtöbbet! Ha jó benyomást tesz a közönségre, a főnökei nem fogják tudni visszatartani.

Tessék!

Kész.

Gayle-nek megvolt a hatalma, hogy egy segítő lökéssel lendületet adjon a lánynak, és élt is vele. Szeretett olyan esélyt nyújtani az embereknek, amilyet ő sosem kapott. A többi már rajtuk áll.

– Öt perc, Ms. Mitchell. – A rendező végigpásztázta a polcokat. – Ha végeztünk az interjúval, esetleg készíthetünk néhány állóképet promóciós célokra.

– Amit csak akar.

Ha a története bátorítja és inspirálja az embereket, akkor elérte a célját. Azt akarta, hogy a nők felfedezzék az erejüket, a hatalmukat.

Rochelle előrehajolt.

– Ha esetleg nem lenne alkalmam rendesen megköszönni az interjú után, szeretném, ha tudná, mennyire hálás vagyok a támogatásáért. Talán nem is sejti, milyen fantasztikus érzés a saját szememmel látni azt az életet, amelyet felépített magának, és amelyről a könyveiben beszél. Igazán nagylelkű öntől, hogy bár a csúcson van, mégis szakít időt arra, hogy segítő kezet nyújtson másoknak. – A szeme csillogott, és Gayle agyának leghátsó zugában megszólalt a vészcsengő.

A segítő kézzel nem jár papír zsebkendő, gondolta. Az érzelmeknek nincs helyük az élet megtervezésében. Elhomályosítja a döntéshozatalt, és rossz hatással van az ember környezetére. Gayle munkatársai már jól tudták, hogy az érzelmeiket minden reggel az irodán kívül kell hagyniuk. Tényeket kérek, megoldásokat kérek, nem könnyeket.

De Rochelle ezt még nem tudta.

– A főiskolán volt egy mantránk: Mit tenne GM? – A riporterlány elpirult. – Remélem, nem bánja, hogy így hívtuk.

Egyesek szerint a GM Gáláns Mecénást, mások szerint Guru a Menedzsmentbent jelentett. Néhányan a saját alkalmazottai közül úgy gondolták, hogy valójában a Genetikailag Módosított rövidítése, de ezt persze senkinek sem volt bátorsága a képébe mondani.

Rochelle csodálata tovább áradt.

– Maga semmitől és senkitől nem fél. Nagyon sokunkra volt nagy hatással, ahogyan a pályáját, az életét alakította. Soha nem kér bocsánatot a döntéseiért.

Miért kellene bocsánatot kérnie? Kitől kérne bocsánatot?

– Használja ki ezt a lehetőséget, Rochelle! Az asszisztensem adott önnek egy példányt a következő könyvemből, nemde?

– Igen. Dedikálva. – Úgy tűnt, Rochelle végre megfékezte a benne élő rajongót. – És szerintem nagyon szuper, hogy férfi az asszisztense!

– Mindig a legjobb embert alkalmazom egy adott munkára. Ebben az esetben Cole volt az.

A tekintete elkalandozott a felsővezetők asztalai felé. Ő és Bill Keen voltak a cég két olyan vezetője, akiknek saját irodájuk volt. A többiek az épület teljes széltében húzódó világos, nyílt térben dolgoztak. Időnként Gayle az üvegfalak védelméből szemügyre vette a birodalmát, és azt gondolta: Ezt én magam építettem fel, nem másból, mint spirituszból és élni akarásból.

Simon Belton kopasz feje épphogy megcsillant a fülkéjét határoló válaszfalak fölött. A férfi aznap reggel előbb érkezett, mint ő, ami jót tett Gayle hangulatának. Szorgalmasan dolgozott, még ha kicsit híján volt is az igazán innovatív ötleteknek. Mellette Marion Lake ült. Gayle egy évvel korábban vette fel marketingvezetőnek, de kezdte azt hinni, hogy a kinevezés talán hiba volt. Marion ugyanis nem volt a munka hőse. A széke háttámláján lazán ott pihent a blézere, azt hirdetve, hogy a gazdája valahol a közelben van.

Gayle összeszorította a száját. Amikor esélyt adott az embereknek, elvárta, hogy éljenek is vele.

Még ennyi év után is állandóan alábecsülték őt. Tényleg azt hitte vajon Marion, hogy ha ő meglátja a kabátját, készpénznek veszi, hogy az irodában van? Az asztalán nem volt kávéscsésze, holott Gayle jól tudta, hogy Marion képtelen kávé nélkül működni. Ráadásul síri csend honolt a teremben, mint egy temetőben. Marionnak éles hangja volt, valamint az a roppant idegesítő szokása, hogy a hangját gyakran ki is engedte – a hangerő valószínűleg összefüggött az elfogyasztott kávé mennyiségével. Ha Marion valahol a közelben lenne, Gayle messziről meghallaná.

Gyakran gondolta, hogy kiváló nyomozó lett volna belőle.

– Három perc múlva élő adás – mondta az egyik stábtag, mire Gayle kényelmesebb testhelyzetet vett fel, és rendezte a vonásait.

Több száz interjút készítettek már vele, élőben és felvételről egyaránt. Nem félt tőlük. Nem volt olyan kérdés, amit ne tettek volna már fel neki vagy százszor. És ha esetleg valamelyik nem tetszett, egyszerűen másra válaszolt. Mint minden, ez is választás kérdése. Nem ők irányítottak – Gayle irányított.

Fejben eldúdolt néhány taktust abból a Puccini-operából, amelyet az előző héten látott. Fenséges. Drámai és tragikus, persze… de hát ilyen az élet, nem igaz?

Rochelle lesimította a haját, és megköszörülte a torkát.

– Öt másodperc a kezdésig, négy, három…

Az operatőr asszisztense feltartotta két ujját, majd csak egyet, Gayle pedig a fiatal riporterre nézett, remélve, hogy a kérdései jók lesznek. Nem akarta, hogy kiderüljön: rosszul ítélte meg.

Rochelle egyenesen a kamerába beszélt, a hangja tiszta volt, és magabiztos.

– Jó reggelt, Rochelle Barnard vagyok, és azért jöttem a Mitchell és Társai irodájába, Manhattan belvárosába, hogy interjút készítsek Gayle Mitchell-lel, az üzleti élet egyik legerősebb és legünnepeltebb női vezetőjével, akit a munkatársai és rajongói inkább GM-ként ismernek. Legutóbbi könyve, a Ne bízd a véletlenre! egy éven át vezette a bestsellerlistákat, a következő pedig Új én, új világ címmel a jövő héten jelenik meg. Ms. Mitchell a szervezeti átalakítások egyik vezető szaktekintélye, és emberbaráti, karitatív munkájáról is ismert. Mindenekelőtt a nők támogatójaként ünneplik, és éppen ezen a héten kapta meg a leginspirálóbb üzletasszonynak járó áhított Star-díjat egy fényes eseményen, itt, Manhattanben. Gratulálunk, Ms. Mitchell! Milyen érzés, hogy ilyen széles körben elismerik a munkásságát?

Gayle félrehajtotta a fejét, a legelőnyösebb szögből mutatva magát a kamerának.

– Természetesen megtisztelve érzem magam, de az igazi megtiszteltetés az, hogy segíthetek más nőknek megvalósítani az álmaikat. Még mindig túl gyakran mondják nekünk, hogy esélyünk sincs labdába rúgni a férfiak mellett. Vezetőként a legfontosabb feladatomnak érzem, hogy más nőket ennek megkérdőjelezésére biztassak.

Elmosolyodott, ügyelve arra, hogy megközelíthetőnek és barátságosnak mutatkozzon.

– Önről köztudott, hogy vehemensen kiáll a nők mellett a munkahelyen. Mi vezérli ilyenkor?

Gayle válaszolt, a szavak könnyedén és természetesen jöttek az ajkára.

Rochelle még néhány hasonló kérdést intézett hozzá, és ő ugyanolyan könnyedén felelt meg azokra is.

– Az emberek vagy imádják, vagy gyűlölik magát, úgy tűnik, nincs középút. Nem aggasztja, hogy egyesek kegyetlennek tartják?

– Kemény vagyok, és ezért nem kérek bocsánatot – mondta Gayle. – Mindig lesznek emberek, akik fenyegetve érzik magukat mások sikerétől, és akik félnek a változásoktól. Én örömmel fogadom a változást. A változás maga a fejlődés, és fejlődésre mindig szükség van. A változás az, ami előrevisz minket.

– Beszéljünk egy kicsit a gyakornoki programról, amelyet a cége működtet. Az iparágban, sőt talán azon kívül is a legnagyvonalúbb feltételeket kínálják, és még ösztöndíjért is lehet önökhöz folyamodni. Miért döntött úgy, hogy ezen a területen fektet be?

Mert egyszer, nagyon régen, amikor magányos volt, és kétségbeesett, szentül megfogadta: ha valaha olyan helyzetben lesz, hogy segíthet a magafajta rászorulóknak, akkor megteszi, bármi áron.

Ezt persze nem osztotta meg Rochelle-lel és a nézőkkel. Egy efféle vallomás könnyen gyengeségnek tűnhetett volna, és valószínűleg meg sem értik. Ez a lány, aki itt ült vele szemben, még sosem tapasztalta a félelem fojtogató szorítását. Gayle tudta, milyen mélyre tudnak hatolni azok a karmok, hogy fogollyá tesznek, és megbénítanak. Ebből a kelepcéből egyáltalán nem könnyű kiszabadulni, Gayle viszont hajlandó átadni a kulcsot néhány arra érdemes személynek.

– Mert ezt kivételesen jó befektetésnek gondolom. – Beszélt még egy kicsit a hátrányos helyzetűekért folytatott harcról, és figyelte, ahogy Rochelle szeme elködösül a csodálattól.

– Néhányan azt gondolják, hogy ön egyszerűen szerencsés volt. Mit válaszolna erre?

Valami udvariatlant.

A szerencse nem játszott szerepet Gayle életében. Átgondolt döntéseket hozott, amelyeket a logika vezérelt, nem pedig az érzelmek. Vele semmi sem történt csak úgy, véletlenül. Megtervezte az életét, amely most pontosan úgy nézett ki, ahogyan szerette volna.

– Könnyebb valakit szerencsésnek titulálni, mint beismerni, hogy a változás ereje mindenkiben ott szunnyad. Azzal, hogy valakit szerencsésnek nevezünk, bagatellizáljuk a teljesítményét, és erre gyakran pont a saját bizonytalanságunk miatt van szükségünk. A szerencsében való hit felment a személyes felelősség alól. Bármit is csinálunk, bármilyen céljaink is vannak, fontos, hogy aktív döntéseket hozzunk. – Gayle belenézett a kamerába. – Ha elégedetlen az életével, keressen most rögtön egy darab papírt, és írja le mindazt, amiről szeretné, ha másképp lenne! Nem tetszik a világban betöltött szerepe? Tegyen ellene valamit! Irigyel valakit? Fogalmazza meg, mi az, amit ő másképp csinál! Mit szeretne, hogyan nézzen ki az élete? Ennek eldöntése az első lépés az újratervezéshez.

Rochelle bólintott.

– Előző könyve, a Ne bízd a véletlenre! óriási hatást gyakorolt rám, és tudom, hogy ezzel nem vagyok egyedül.

– Ha van egy személyes története, mindannyian szívesen meghallgatjuk. – Gayle megragadta az alkalmat, hogy bevonja a közönséget, mintha csak élőben beszélne hozzájuk. Tudta, hogy most országszerte nők ezrei tapadnak a képernyőre a nappalikban és a konyhákban, valami csodafegyverre várva, amely helyrehozza az életüket. Szólhatnak az ajtócsengők és a telefonok, sírhatnak az éhes kisbabák… Ez a pár perces látomás a másfajta jövőről kivirágoztatja a reményt, elűzi a fáradtságot és a kiábrándultságot.

Gayle azt is tudta, hogy amint véget ér az interjú, a legtöbben közülük visszasüppednek majd a megszokott életükbe, de most éppen itt vannak vele. Ösztönzést, biztatást akarnak kapni tőle.

– Egy személyes történet mindenki számára motiváló és felemelő lehet. Az életvezetési tanácsaim akkor is relevánsak, ha háztartást vezetsz, nem pedig egy vállalatot.

– Véget vetettem egy párkapcsolatnak. – Rochelle idegesen felnevetett, mintha maga is meglepődne, hogy ezt valóban bevallotta a tévében, főműsoridőben. – Miután elolvastam Az ambíció akadályai című fejezetet, összeírtam mindent, ami akadályozhat abban, hogy elérjem a céljaimat, és a pasi, akivel éppen jártam, a lista élén állt. És ott volt az a fejezet a barátok megválogatásáról… Mi is volt a címe? Kapcsolati nagytakarítás? Briliáns! Itt azt javasolja az olvasónak, hogy kérdezze meg magától: Hogyan visz ez a kapcsolat közelebb a céljaimhoz? Felmerült bennem a kérdés, hogy ön csinált-e már ilyet.

– Természetesen. A könyveim alapvetően azt mutatják be, ahogy én építettem fel az életemet, olyan formában megfogalmazva, hogy az másoknak is a hasznára váljon. A Ne bízd a véletlenre! fő tanulsága az, hogy állítsd magad kihívások elé. Az Új én, új világ pedig arra biztat, hogy nézzünk szembe a félelmeinkkel, melyeket a változásokkal szemben táplálunk.

Tessék! A legnagyobb természetességgel csempészte bele a mondanivalójába az új könyvét. Ráadásul mivel élő adásban történt, még ki sem vághatják. A kiadója elégedett lenne.

– Azt akarom, hogy minden nő, a pincérnőtől kezdve, aki minden reggel felszolgálja a kávémat egészen a befektetéseimet kezelő banki dolgozóig, úgy érezze, hogy ura a sorsának. – Határozott pillantást irányozott bele a kamerába. – Több hatalmunk van, mint gondolnánk.

Rochelle előrehajolt.

– Ön rendszeresen hangsúlyozza, hogy senki sem szerezhet meg mindent. Hogy sokszor választanunk kell. Hozott komoly áldozatokat a karrierje érdekében?

– Döntéseket hoztam, nem áldozatokat. Választottam, mert tudtam, mit akarok jobban, és mit kevésbé.

– És soha nem bánta meg ezeket a döntéseket?

Megbánás? Gayle világa megingott egy kicsit. Mégis mennyire ásott mélyre ez a nő a múltjában? Kicsit kihúzta magát, és a kamerába nézett.

– Nem bántam meg semmit.

És ezzel vége is volt az interjúnak. Rochelle lecsatolta a mikrofont a blúzáról.

– Köszönöm.

– Szívesen. – Gayle felállt. – Hogyan kezdte a tévés karrierjét?

– Egy csomó helyre jelentkeztem a főiskola után, de sehol sem volt szerencsém. – Rochelle most, hogy az interjú véget ért, sokkal lazább és beszédesebb volt. – Aztán felajánlottak egy gyakornoki állást a tévéstúdióban. Egy riporter mellett segédkeztem, és megengedték, hogy alkalmanként bemutatkozzam, mert úgy gondolták, jól nézek ki a képernyőn. Úgyhogy, mondhatni, belebotlottam a lehetőségbe.

Gayle összerezzent. Az ember egy kiálló kőbe botlik bele, nem egy állásajánlatba.

– A mai nap válaszút. Mostantól ajtók tömkelege fog kinyílni maga előtt. Remélem, besétál rajtuk.

– Köszönöm, GM. Soha nem fogom elfelejteni, amit értem tett. – Rochelle a személyzetre pillantott, majd vissza Gayle-re. – Szükségünk lesz néhány fotóra, hogy népszerűsíthessük az interjút a honlapunkon és a közösségi médiában.

– Természetesen. – Gayle a könyvespolchoz sétált, és a számára leghízelgőbb testhelyzetben pózolt, gondosan ügyelve arra, hogy mindkét könyve a képen legyen, borítóval kifelé.

Vajon tudták, hogy ma van a születésnapja? Nem, honnan is tudhatták volna? A PR-jáért felelős beosztottai gondosan kitöröltek minden említést a születési dátumáról az interneten, így a korát titok övezte. A születésnapok úgy teltek el, mint akármelyik másik nap: jelöletlenül és észrevétlenül. Gayle jobban szerette, ha az eredményeire összpontosítanak.

A fotós körülnézett.

– Csinálhatnánk egy fényképet a díjjal?

A díjjal? Gayle felpillantott. A szobrot az irodája egyetlen szilárd falát szegélyező könyvespolc tetejére száműzte. Ha tetszetősebb lett volna, talán feltűnőbb helyet jelöl ki neki, de az alkotót nyilvánvalóan sem kreativitással, sem művészi képességekkel nem áldotta meg az ég. Maga az aranycsillag nem is volt olyan ronda, viszont egy különösen csúnya talapzatra erősítették. Gayle-nek elsőként az jutott eszébe, amikor előző este megmutatták neki, hogy egy sírkőre emlékeztet. És a véleménye tegnap óta szemernyit sem változott.

Újra ránézett a díjra, és ugyanúgy utálta, mint amikor megkapta – bár akkor persze mosolygott, és úgy tett, mintha örülne neki. Milyen üzenetet közvetít, ha olyasvalamivel fényképezkedik, amiből ennyire hiányzik minden szépség és harmónia? Hogy készen áll a temetésre, olyannyira, hogy már a sírkő is megvan hozzá?

Kipillantott a folyosóra, oda, ahol Cole-nak, az asszisztensének kellett volna ülnie az interjú alatt, hátha szükség lenne rá. Hova tűnhetett? Számítania kellett volna erre a fordulatra, és készenlétben tartania a szobrot.

Gayle választás előtt állt: vagy megvárja, amíg Cole visszatér – ami azt jelentette volna, hogy a tévéstáb még tovább időzik az irodájában –, vagy maga veszi le azt a förmedvényt.

Bosszúsan levette a cipőjét, és odahúzta az irodai székét a könyvespolchoz.

A fotós megköszörülte a torkát.

– Hadd segítsek, Ms. Mitchell! Magasabb vagyok, mint ön, és…

– A székeket azért találták fel, hogy a nők szükség esetén fel tudjanak állni rájuk.

Éppen el akarta átkozni az asszisztensét, amiért a legfölső polcra tette, amikor eszébe jutott, hogy ő volt az, aki erre utasította.

A székre lépve kinyújtotta a kezét.

Miért tette annyira hátra? Talán mert Cole is ugyanolyan undorítónak találta, mint ő?

Lábujjhegyre állt, és érezte, hogy a széke kissé meginog. Jobb keze ujjait a kitüntetés talapzata köré fonta, és csak megkésve jutott eszébe, hogy amikor előző este megkapta a díjat, mindkét kezére szüksége volt ahhoz, hogy stabilan tartsa. Ahogy lehúzta a polcról, a szék ismét megingott, és ezúttal Gayle is kibillent az egyensúlyából. Mire rájött, hogy le fog esni, már túl késő volt bármit is tenni.

Szabad kezével a könyvespolc után kapott, de az ahelyett, hogy szilárd támaszt nyújtott volna, szintén eldőlt. Átvillant az agyán, hogy mindenképpen kirúgja azt az idiótát, aki elfelejtette a könyvespolcot a falhoz rögzíteni, de aztán már csak zuhant, zuhant… A nehéz aranycsillag egyik hegye a fejébe csapódott, ő pedig a kemény irodapadlóra esett.

Elég sokáig volt magánál ahhoz, hogy azt kívánja, bárcsak valami puhább szőnyeget választott volna a lakberendező. Aztán minden elsötétült előtte.

Lemaradt Rochelle sikolyának hangjáról és a még mindig forgó kamera látványáról.

Rövid ideig megmaradt a boldog tudatlanság állapotában, mit sem érzékelt a körülötte kitörő káoszból.

Az öntudatra ébredése lassú és zavaros volt. Halk zümmögés, zúgás töltötte be a teret. Meghalt volna? Biztosan nem. Hiszen hallott dolgokat.

Hallotta, ahogy az emberek rémüldöznek körülötte, annak ellenére, hogy a pánik kifejezetten tiltott érzelem volt az irodájában.

– Istenem, meghalt? Meghalt?!

– Nem halt meg. Határozottan lélegzik.

Gayle megkönnyebbült, hogy ezt egy külső forrás is megerősítette.

– Viszont elvesztette az eszméletét. Hívtam a mentőket, már úton vannak.

– Jól látom, hogy az egy lyuk a fejében? Úristen, remélem, nem fogok elájulni…

– Szedd össze magad! – szólt egy durva férfihang. – Lekaptad, Greg?

– Igen, az egészet sikerült felvenni. Nagy nap lesz ez a szalagcímíróknak. Én a GM csillagokat látra fogadok!

– Képes lenne egy kis együttérzést mutatni? – Rochelle hallhatóan megrendült. – A hölgy súlyosan megsérült, maga meg a szalagcímekkel van elfoglalva!

Tehát nem tudják, hogy hallja őket? De miért tűnnek ennyire tanácstalannak? Gayle-nek fogalma sem volt, mennyi ideig lehetett eszméletlen. Egy percig? Egy óráig? Vagy egy egész napon át? Nem, ha olyan hosszú idő lett volna, akkor most egy kórházi ágyban feküdne, csipogó gépekkel körülvéve.

A mellkasa is fáj. Mitől fáj a mellkasa?

Eszébe jutott, hogy a könyvespolc vele együtt lezuhant.

Valaki biztosan elkapta, vagy leemelte róla. Ami a díj sorsát illeti – nos, ötlete sem volt. A fájdalomból ítélve valószínűleg még mindig a fejébe van ágyazódva.

Csattanás hallatszott, és az iroda ajtaja nagy lendülettel kinyílt.

Gayle megpróbálta kinyitni a szemét, de túl nehéznek érezte a szemhéját.

Újabb hangokat hallott, ezúttal határozott és magabiztos hangokat – feltehetően a mentősökét.

– Mi a neve?

Miért kérdezik a nevét? Hát nem ismerik fel? Mindenki tudja, ki ő. Valóságos legenda volt. Épp most nyerte el a leginspirálóbb üzletasszony címet, és még ha a díjat nem is látják, a koponyáján lévő, díj formájú lyukat biztosan.

Hirtelen kedve támadt írni a szervezőknek, hogy szobor helyett inkább egy szép brosst javasoljon a következő győztesnek.

– Gayle, hall engem? Dan vagyok.

Miért hívja Gayle-nek, amikor még sosem találkoztak? Vagy Ms. Mitchell, vagy GM, ha kérhetném! A mai fiatalokból teljesen kiveszett a tisztelet. Ő ezért is ragaszkodott olyan határozottan a hivatalos stílushoz az irodában.

Ez a Dan odavakkantott néhány utasítást a társának, aztán nekilátott felmérni a sérüléseit.

Gayle érezte, hogy bökdösik és nyomkodják.

– Felvette már valaki a kapcsolatot a szeretteivel?

– Hogy… kivel? – Ez Cole volt, feszülten és zavarodottan csengett a hangja.

– A szeretteivel. A családjával vagy a barátaival. – A mentős Gayle fejéhez szorított valamit.

– Nem, nem hiszem… – Cole megköszörülte a torkát. – Nincsenek szerettei.

– Valakije csak van! – Dan kinyitotta Gayle szemét, és egy zseblámpával belevilágított.

– Jó ideje ez lehet az első alkalom, hogy valaki ilyen hosszan néz a szemébe.

Vicces, gondolta Gayle. Ez idáig észre sem vette, hogy Cole-nak van humorérzéke. Kár, hogy az ő kárára használja.

– Partner, élettárs? – Ez megint Dan volt, miközben azon igyekezett, hogy megtámassza a nyakát.

– Nem, csak a munkájának él. Imádja a munkáját.

– Azt mondja, hogy senki sincs az életében?

– Hát, ott van Puccini…

– Remek. Akkor hívja fel ezt a Puccinit, és mondja el neki, mi történt. Minél hamarabb jöjjön be a kórházba.

Gayle forgatni akarta a szemét, de túlságosan fájt a feje. Remélte, hogy a mentős többet tud a fejsérülésekről, mint a kultúráról.

– Puccini zeneszerző volt, tudja, sok híres operája van. GM imádja az operát. Az embereket kevésbé. Nem az a tyúkanyó típus. A munkájának él.

Dan Gayle ujjára csíptetett valamit.

– Basszus, ez elég szomorú.

Szomorú? Szomorú?!

Az egyik legsikeresebb tanácsadó céget vezeti Manhattanben. Keresett előadó. Kiadott egy sikeres könyvet – és hamarosan a második is nagy siker lesz, ha az előrendelésekből jósolni lehet. Mi ebben a szomorú? Az életét irigység, nem pedig szánalom övezte.

– Igazából pont emiatt olyan szar neki dolgozni – motyogta Cole. – Még a nagymamám temetésére sem tudtam elmenni, mert nem engedett el. Szemétség, mi?

Cole utál neki dolgozni? Szemétnek tartja őt?

Nem, nem! Ő nem szemét. Inspiráló példakép! Az a kis riporter is megmondta. Igen, keményen dolgozik, de ennek jó oka van. Ha nem dolgozott volna ilyen keményen, nem teszi a céget ilyen sikeressé, mint amilyen most, akkor a munkatársainak nem lenne biztos, jól fizető állása. Miért olyan fafejűek, hogy még ezt sem látják? Talán mostantól arra kellene használnia ezt a díjat, hogy mindennap egy kis belátást verjen a beosztottjai fejébe?

Itt az ideje, hogy jelezze nekik: ébren van – mielőtt még több olyan dologra jön rá, amit nem is akar tudni.

– Nem igazán értem – mondta a mentős, és Gayle kézfejére csapott, hogy megtalálja a vénát. – Bár gondolom, akinek nincs családja, a munkába temetkezik. Ilyen egyszerű.

A férfi beletolt egy tűt a vénájába, és ha Gayle képes lett volna beszélni vagy mozogni, akkor pofán vágta volna – részben a fájdalom miatt, részben a szavaiért.

Egyáltalán nem volt ilyen egyszerű a dolog. Dan arra célzott, hogy ő azért dolgozik ennyit, mert magányos, de ez nem így van. A munkája nem csupán egy B terv volt – hanem a választott útja.

Az egész életét gondosan megtervezte. Hiszen még könyvet is írt róla, a fenébe is! Az élete maga volt a személyre szabott tökéletesség. Igazi haute couture. Minden, amire valaha vágyott.

– Elég üres lehet az élete.

Üres? Körülnéztek itt egyáltalán? Látták a kilátást az irodájából? Igaz, ő maga nem túl gyakran nézegette, mert túl elfoglalt volt ahhoz, hogy megforduljon, de mások elmondása szerint csodálatos. És nem látták a fényképeket, amelyeken az iparág összes fontos vezetője felsorakozott mellette?

Gayle Mitchell teljes életet élt.

– Ó, szegénykém…

Nem volt szegény. Egy megállíthatatlan erőmű volt.

Az emberek csak az üzletasszonyt látták benne. Semmi mást nem tudtak róla. Nem tudták, milyen keményen meg kellett dolgoznia azért, hogy eljusson idáig. Nem tudták, miért olyan, amilyen. Nem tudták, hogy neki is megvan a múltja, a története. Nem tudták, mi mindenen ment keresztül.

Egyáltalán nem ismerik őt. Azt hiszik, hogy üres az élete. Azt hiszik, hogy magányos, szomorú alak. De tévednek.

Tévednek?

Hirtelen hideg levegőt érzett az arcán, és vakító fényt látott.

A kérdés, amit Rochelle feltett neki, újra visszhangozni kezdett a fejében: És soha nem bánta meg ezeket a döntéseket?

Az enyhe vacogás, amit belül érzett, egyre erősödött. Belülről kifelé terjedt, amíg az egész teste remegni nem kezdett.

Nem bánt meg semmit. Nem bánt meg semmit.

A megbánás felesleges érzelem – a bűntudat elsőfokú unokatestvére. Az életében egyiknek sem volt helye.

De a remegés nem akart abbamaradni.

– Bevisszük a sürgősségire.

A remegés mellett most már a mellkasában is érzett valami félelmetes nyomást. Vajon mégis elfelejtették leemelni a könyvespolcot az összetört testéről? De nem, mégsem erről volt szó. A nyomás belülről jött, nem kívülről. Talán a szívéből? És nem fizikai, hanem érzelmi értelemben.

– Emelkedik a pulzusa!

Persze hogy emelkedik! Az érzések már csak ilyenek. Mindent tönkretesznek. Pont emiatt próbálja őket végleg kizárni az életéből. Fogalma sem volt, hogy most ki engedhette be őket – mert biztosan nem ő volt az. Talán a fején tátongó lyukon keresztül másztak be valahogy.

– Lehet, hogy még mindig vérzik valahol belül. Menjünk. Ha nincs otthon senki, aki ápolná, biztosan fel fogják venni.

Azért fog felvenni a kórház, mert az életemben nincs semmi más, csak a munka és Puccini. Márpedig egyik sem hoz neki egy pohár vizet, és nem ellenőrzi, életben van-e még.

Ott feküdt, csapdába esve ebben az összezúzott testben, és kénytelen volt azt tenni, amire másokat is mindig biztatott: felismerni az igazságot, amire az élet megtanította.

Sikeres céget vezetett. Volt egy festményekkel és régiségekkel teli lakása az Upper East Side-on, és elég pénze ahhoz, hogy soha ne kelljen aggódnia az anyagiak miatt. De nem volt senkije, akit felhívhatott volna, ha bajba került.

Cole csak azért volt itt, mert megfizették, szóval ő nem számít.

Nem szerették. Senki sem törődött vele. Egyetlen ember sem volt, aki a balesetéről hallva azt gondolta volna: Jaj, ne! Szegény Gayle! Senki nem fog virágot küldeni vagy vacsorát főzni neki, senki sem kérdezi meg, mire van szüksége.

Egyedül van ebben a tökéletes, személyre szabott életben, amit magának teremtett.

Teljesen és tökéletesen egyedül.

Kezdett rájönni, miért berzenkednek a legtöbben attól, hogy górcső alá vegyék az életüket. Kellemetlen élmény volt.

Mit tettem?

Meghozta a döntéseit, megtervezte az életét, és most mégsem tetszett neki az, amit látott.

Ebben a pillanatban Gayle megvilágosodott – és nem jó értelemben.

Mi van, ha rossz volt a terv? Mi van, ha minden egyes alkalommal rosszul választott? Mi van, ha mindazok a technikák, amelyeket a könyveiben ajánlott az embereknek, szintén tévesek?

Le kell állítania a kiadást!

Meg kell mondania a kiadójának, hogy újra akarja gondolni a könyvet. Hogyan reklámozhatná az Új én, új világot, amikor itt fekszik a padlón, és reszket, mint egy sebzett állat?

Kinyitotta a száját, és nagy nehezen megpróbált kipréselni magából néhány szót.

– Megmozdult! Magához tért! Gayle… Gayle, hall engem?

Igen, hallotta. Magányos volt, nem süket.

Nagy nehezen kinyitotta a szemét, és egy egyenruhás mentőtisztet látott, mögötte pedig Cole-t, aki aggodalmas arcot vágott. Ott volt még az operatőr és Rochelle is, aki lázasan körmölt valamit a jegyzetfüzetébe. Kihasználja a lehetőséget, gondolta Gayle. Megfogadja a tanácsot, amit kapott, és újratervezi az életét.

Ekkor jött a második megvilágosodása. Ki mondta, hogy csak egyszer lehet megtervezni az életet? Az emberek a házaikat is állandóan átalakítják, nem igaz? Az, hogy évtizedekig fehér falak között éltél, még nem jelenti, hogy nem festheted őket hirtelen zöldre.

Nem tetszett neki, ahogy a dolgai álltak, de az életét senki más nem tudja helyrehozni, csak ő maga. Mert bár nem bánta meg a tetteit, a tettei következményeit annál inkább.

Talán többet is tehetett volna…

Talán még nem késő újjáépíteni azt, ami összedőlt.

De neki kell megtennie az első lépést.

– A lányom… – Az ajka nehézkesen formálta a szavakat. – Hívd… a lányomat.

Látta, ahogy Cole elsápad.

– Lehet, hogy magánál van, de súlyos a fejsérülése. Teljesen összezavarodott, talán amnéziás.

A mentős a homlokát ráncolta.

– Ezt miért mondja?

– GM-nek nincs lánya.

Gayle a kisbabára gondolt, akit akkor régen a karjába adtak. A teljes, mindent elsöprő felelősség érzésére, amely rátört, ahogy az újszülött aprócska arcára nézett. Tudta, hogy mi vár rá, hogy milyen nehéz lesz az élet. Ha nem lett volna a gyerek, talán fel is adta volna, de az anyaság hajtotta tovább. Hogyan is adhatta volna fel, amikor meg kellett védenie a lányát? Legszívesebben acélba burkolta volna, és elektromos kerítéssel vette volna körül, hogy távol tartson tőle minden rosszat.

– Gayle, tudja, milyen nap van ma?

Igen, tudta, milyen nap van. Az a nap, amikor elkezdett megkérdőjelezni mindent, amit eddig helyesnek hitt. Az a nap, amikor rájött, hogy a megbánás jobban fáj, mint a behorpadt fej és az összezúzott bordák. Hogy tudott mindent ennyire elrontani?

Újra megpróbálta.

– Hívja az idősebbik lányomat!

Mi van, ha meghal, mielőtt esélye lenne helyrehozni a dolgokat?

– Az idősebbiket? – Cole idegesnek tűnt. – Nincs egy lánya sem, nemhogy több. Ms. Mitchell… Hány ujjamat tartom fel? Meg tudja mondani?

Legszívesebben ő is feltartotta volna az ujját. A középsőt.

– Hívja fel a lányomat!

– Nincs összezavarodva. Gayle Mitchellnek két lánya van – szólalt meg Rochelle. – Az interjú előtt alaposan utánanéztem a múltjának. Amennyire sikerült kiderítenem, elidegenedtek egymástól.

Elidegenedtek? Nem, ez azért így nem állja meg a helyét. Igaz, már egy ideje nem látták egymást. Talán néhány éve. Rendben, majdnem öt éve… Gayle nem is emlékezett, pontosan mióta. De az utolsó találkozásukra annál inkább. Amikor visszagondolt rá – amit igyekezett nem tenni –, elöntötte a sértődöttség és a fájdalom.

Nem az ő hibája volt. Ő mást sem csinált, csak keményen dolgozott, hogy a lehető legjobb anya legyen. Mindent megtett értük, ami tőle telt. Igyekezett a lányait felkészíteni a való világra, és megtapasztalta a csalódottságot, amikor rossz döntéseket hoztak. Megtanulta azt is, milyen gyötrelmes, amikor az ember csak aggódni tud, de nincs befolyása a történésekre. Igen, ő megtett mindent. Arról nem tehetett, hogy a lányok a tündérmesét választották a valóság helyett. Nem az ő hibája, hogy képtelenek értékelni, milyen jól felkészítette őket a felnőttkorra.

Igen, a kapcsolatuk feszült, de nem idegenedtek el egymástól. Ez igazán szörnyű kifejezés… Éles és bántó, akár egy borotvapenge.

Úgy tűnt, Cole sokkot kapott.

– Gyerekei vannak? De hát ez azt jelenti, hogy… úgy értem, ezek szerint valamikor biztosan…

Hát ez nem túl hízelgő. Ennyire nehéz elképzelni, hogy volt már dolga férfival? Cole a jelek szerint abban a hitben élt, hogy a főnöke egy robot.

– Rendben. Ha biztos benne, akkor hívjuk fel a lányait. – A mentős visszafogottan, fojtott hangon beszélt. – Tudna mondani egy számot, Ms. Mitchell?

Mi van, ha Samantha megváltoztatta a telefonszámát?

Az ominózus veszekedés óta egyáltalán nem beszéltek, így Gayle nem tudhatta. Arra várt, hogy majd mindketten felhívják, és bocsánatot kérnek tőle. Aztán a napok hetekké, majd hónapokká nyúltak. Szégyen járta át. Mit árul el egy anyáról, hogy a saját gyerekei szóba sem akarnak állni vele?

Ha bevallja az igazságot, mi gondolnak majd róla az alkalmazottai? És a mentősök? Talán úgy döntenek, hogy őt nem is érdemes megmenteni…

Válasz helyett inkább felnyögött. Ez még nagyobb megdöbbenést váltott ki a körülötte összegyűlt emberekből.

– Nehezen tud beszélni… Kideríthetjük valahogy a lánya számát?

– Keresem. – Rochelle a telefonját nyomkodta. – Az egyik lányát Samanthának hívják.

Gayle-nek a lélegzete is elakadt, ahogy a mentőtiszt és a segédje a hordágyra emelték.

Közben Cole is csatlakozott a kereséshez.

– Van egy Samantha Mitchell New Jerseyben. De ő humorista, úgyhogy nem lehet GM lánya.

Hogy mi? Arra céloz talán, hogy neki nincs humorérzéke? Hogy az ő DNS-ében nyoma sincs a humornak?

– Van egy Samantha Mitchell Chicagóban… egy másik Samantha Mitchell, aki kutyasétáltató Ohióban. Samantha Mitchell, aki egy bostoni utazási iroda igazgatója… – Gayle halkan felnyögött, mire Cole felnézett. – Ő az? Egy utazási irodát vezet?

Bostonban lakik? Samantha elköltözött? Nem elég, hogy nem beszél az anyjával, nyilvánvalóan még azt is el akarja kerülni, hogy véletlenül összefussanak az utcán.

Gayle próbált nem tudomást venni a fájdalomról. Neki kell okosabbnak lennie. Elvégre a gyerekek lépten-nyomon csalódást okoznak, ez az élet velejárója. Megbocsájt nekik, és továbblép. Ezt kell tennie, ha azt akarja, hogy az élete részei legyenek. Ennek a konfliktusnak soha nem lett volna szabad idáig fajulnia.

Igazgató! Nyomorúsága hamvai között felfedezte a büszkeség izzó parazsát. Ügyes kislány!

Akármennyire tagadta is Samantha, sok mindenben hasonlított az anyjára.

Miközben végigtolták az irodán a lift felé, Gayle egyenként megnézhette a munkatársai döbbent arcait. Még soha nem látták ilyen elesettnek, mióta a Mitchell és Társainál dolgoztak.

Most ő maga is sebezhetőnek érezte magát. Nem a fejsérülése miatt, vagy a fotók miatt, amelyeket az a nyomorult operatőr készített a balesetéről, és még csak nem is a gonosz szalagcímek miatt, amelyekkel minden bizonnyal előrukkolnak majd a bulvárlapok.

Nem, azért érezte magát sebezhetőnek, mert valaki éppen kapcsolatba próbált lépni Samanthával.

És minden esély megvolt rá, hogy a lánya fel sem veszi a telefont.

Samantha

Egy európai körutat javaslok, a karácsonyi vásárokra összpontosítva. Nemcsak az ünnepi hangulat szempontjából tökéletes, hanem ráadásul az összes ajándékot is megveheti. Pont, ahogy elképzelte.

A magas sarkúját már rég lerúgta, a kontya pedig kezdett szétbomlani, de ezt az ügyfél a vonal túlsó végén szerencsére nem láthatta. Samantha végigzongorázta a csapata által összeállított útitervet.

– Kezdjen Prágával! Soha nem fogja elfelejteni a Vencel teret. Karácsonykor tele van csinos kis faházakkal, amelyekben mindenféle kézműves terméket és finomságokat árulnak. A mézeskalácsot mindenképpen meg kell kóstolnia… Ja, és mindig hatalmas fenyőfát állítanak. Forralt bort kortyolgatni, közben a korcsolyázókat nézni, és egy karácsonyi kórus énekét hallgatni… mi lehetne ennél ünnepibb?

Mindig is ügyesen festett képet az ügyfelek lelki szemei elé. Beszélt a kölni vásárban kapható híres sült almáról, a karácsonyi fűszerek illatáról Bécsben, és az észtországi Tallin gyönyörű, középkori utcáiról.

– Érdekli a lovas kocsikázás, amiről beszéltünk? Egész biztosan meg tudjuk valósítani. Soha többé nem akar majd hazajönni. Mindjárt átküldök egy útitervet e-mailben. Nézze meg, és mondja el a véleményét! Például lehet, hogy inkább kevesebb vásárt látogatna meg, hogy cserébe mindegyik helyen kicsivel több időt tölthessen. Bármilyen módon testre szabjuk, amit csak szeretne.

Felpillantott, amikor az asszisztense benyitott az irodájába, csípőjén a kisbabájával.

Samantha röviden megrázta a fejét. Az alkalmazottai már igazán tudhatnák, hogy nem zavarhatják, amikor telefonál – különösen ha olyan fontos ügyféllel beszél, mint Annabelle Wexford. Bármiről is van szó, várhat.

Ujjaival játékosan intett a baba felé, és folytatta a beszélgetést.

– Mesés lesz, Annabelle. Prágában már le is foglaltunk önnek egy lakosztályt, ahonnan kilátás nyílik a Károly hídra. Miután kivásárolgatta magát, a lehető legszebb környezetben pihenhet majd.

Minden tapasztalatát és kreativitását latba vetette ehhez az útitervhez. Senki sem tudta nála jobban, hogyan kell a lehető legtöbbet kihozni az ünnepi időszakból. Mióta csak lediplomázott, személyre szabott téli utazásokkal foglalkozott, először egy nagy cég keretein belül, később pedig létrehozta a sajátját.

Amikor bejelentette, hogy önálló vállalkozásba kezd, mégpedig olyanba, amely kizárólag karácsonyi utazásokra összpontosít, a versenytársai hat hónapot jósoltak neki. Ő pedig bebizonyította, hogy tévednek. Igenis vannak emberek, akik hajlandóak rengeteget fizetni azért, hogy személyre szabott, varázslatos ünnepi élményben legyen részük. Ő pedig minden alkalommal valóra váltotta az álmaikat.

Cége, az Igazán Ünnepi Vakáció hamar virágzásnak indult.

Az íróasztalán ott hevert egy képeslap, amelyet egy elragadtatott ügyféltől kapott. Az illető a karácsony királynőjének nevezte őt. Egy másik kedvenc ügyfele nemes egyszerűséggel csak Mrs. Karácsonynak szólította.

Talán érzelgősségre vall, de mindig megőrizte az ilyen köszönőleveleket. Imádta varázslatossá tenni mások ünnepét, így ennél jobb munkát elképzelni sem tudott volna.

– Átküldtem néhány bécsi szállodalehetőséget. Nézegesse végig őket, és szóljon, ha sikerült eldöntenie, melyiket szeretné.

Öt percbe telt, mire befejezte a hívást, és nyomban eszébe jutott az asszisztense. Megnyomott egy gombot az asztalán lévő telefonon.

– Charlotte? Végeztem.

Charlotte megjelent az ajtóban, kezében egy táblagéppel. Éjkék blúzán elöl nagy, nedves folt éktelenkedett.

– Bocsánat, elfelejtettem, hogy telefonálsz, és bocsánat ezért is. – Megrángatta a blúzt. – Amy elkezdett üvölteni, a mellem ezt jelzésnek vette, és tejtermelő üzemmódba kapcsolt. A természet csodálatos, de nem mindig praktikus. Szerencsére épp nincsenek ügyfelek az irodában. Anyukám holnap jön vissza, úgyhogy akkor már nem kell behoznom magammal.

– Hol van?

– Az anyukám? Meglátogatta a nagyimat.

– Mármint a baba. – Samantha türelmesen mosolygott. – Amy.

– Ó! Elaludt, miután megetettem, úgyhogy betettem az asztalom alá, a kosarába. A fennmaradó időből igyekszem a lehető legtöbbet kihozni, hogy mindennel elkészüljek. Igazán sajnálom ezt az egészet.

– Semmi probléma. Ez egy nagyon fontos időszak mindkettőtök számára. A szülő-gyermek kapcsolat kialakításához létfontosságú, hogy minél több időt töltsetek együtt, különösen ezekben az első hónapokban. A család a legfontosabb. Nyugodtan használd az irodámat szoptatáshoz, amikor csak szükség van rá.

– Te vagy a legjobb főnök a világon, és most lehet, hogy sírni fogok! – Charlotte szipogott. – Nem viccelek, tényleg mindjárt bőgök. A te hibád, mert ilyen kedves vagy. Mostanában annyira érzelmes vagyok! Még a híradót nézve is zokogni kezdek.

– A hírektől legszívesebben én is sírnék, pedig nem vagyok terhes, és nem is szoptatok. – Samantha odatolt elé egy csomag papír zsebkendőt. – Tessék. Remekül csinálod, Charlotte.

– Nem vág már úgy az eszem, mint régen. Mintha valami köd lenne az agyamon. Az előbb letettem Mr. Davidsont, ahelyett hogy átirányítottam volna.

– Aztán azonnal visszahívtad, és száz százalékig megértő volt, szóval ne aggódj. Biztos nem felejti el, hogy te voltál az, aki elintézte a hazarepülését, amikor szívrohamot kapott Indiában, és hogy még a kórházban is meglátogattad.

– Olyan aranyos ember. – Charlotte fogott egy marék zsebkendőt, néhányat a melltartójába tömött, a többivel pedig kifújta az orrát. – Aggódom, hogy elveszítek egy ügyfelet.

– Ez nem fog megtörténni. – Samantha felállt, és megkerülte az íróasztalát. – Jól érzed magad? Csak fáradt vagy, vagy többről van szó? Mert ha időre lenne szükséged…

– Nem, jól vagyok, tényleg. Csak kicsit nehéz hozzászoknom ehhez az új helyzethez, ennyi az egész. Szeretem a munkámat, és itt akarok lenni, ugyanakkor utálok elszakadni Amytől. Szörnyű alkalmazottnak és szörnyű anyának érzem magam.

– Mindkét feladatot tökéletesen ellátod, hidd el. Ne légy ilyen szigorú magadhoz! Hamarosan minden visszazökken a régi kerékvágásba. Ne aggódj.

– Anyám is ezt mondja, de attól félek, hogy addigra már annyira eleged lesz belőlem, hogy elküldesz.

– Charlotte! – Samantha elborzadt. – Ilyesmi eszedbe se jusson! Te voltál az első ember, akit felvettem ide. Kezdettől fogva ketten visszük a hátunkon ezt a céget.

Charlotte sírós mosolyra húzta a száját.

– „Minden nap karácsony”, igaz?

– Pontosan! Hidd el, zseniális vagy a munkádban. Ha rajtam múlik, soha nem engedlek el! Kezdjük ott, hogy minden egyes ügyfélről minden apró-cseprő infót megjegyzel, aminek jelentős szerepe van abban, hogy ilyen jól megy nekünk. És nincs olyan krízishelyzet, amelyet ne tudnál kezelni. Az ég szerelmére, még az Északi-sarkon túrázó Mrs. Davidson macskájának is sikeres mentőexpedíciót szerveztél, amikor elkóborolt!

Charlotte halkan felnevetett.

– Az a macska szörnyen barátságtalan. Lefogadom, hogy a szomszédok szándékosan engedték ki, hogy ne kelljen tovább elviselniük.

– Lehet, de az öreglány szereti, és te visszaszerezted. Ezért olyan fontos a munkád. Most kicsit nehezebb időszakon mész keresztül, ez minden. Együtt átvészeljük. Itt mindig lesz számodra munkahely, ameddig csak szeretnéd, és remélem, hogy az nagyon sokáig lesz.

– Köszönöm. – Charlotte ismét kifújta az orrát, és kíváncsian felvett egy fényképet Samantha asztaláról.

– Új kép? Ezt még nem láttam.

– Ella küldte a múlt héten. Úgy tűnik, Tab mostanában a hercegnős korszakát éli.

– És ahogy ismerlek, már vagy négy különböző hercegnőjelmezt vettél neki.

– Csak kettőt… – Túlzásba vitte? – Nemrég belebotlottam néhányba hazafelé jövet. Nem tudtam eldönteni, melyik tetszene neki jobban.

– Tipikus jó fej nagynéni vagy. – Charlotte visszatette a fényképet. – Az unokahúgod gyönyörű kislány. El sem tudom képzelni Amyt négy és fél évesen. Tab már biztosan nagyon várja az ünnepeket.

– Bizony. A hétvégén meglátogatom, karácsonyfadíszeket fogunk készíteni.

– Alig várom, hogy Amy elég idős legyen az ilyesmihez. Ez lesz az első karácsonya, és már így is túl sok mindent összevásároltunk, tekintve, hogy úgysem fog emlékezni semmire.

– Volt valami üzenet, amit át akartál adni? – Sam óvatosan próbálta visszaterelni a beszélgetést a munkára.

Charlotte elővette a tabletet a hóna alól.

– Igen. – Megkocogtatta a táblagépet. – Összesen nyolc üzenetet. Wilsonék hívtak, hogy kérik a lappföldi utat. Az egész csomagot, rénszarvasokkal, manókkal, Mikulással együtt, egyedül a kutyaszánozásban nem biztosak.

– Pedig tetszene nekik – mormolta Samantha. – Feltéve, hogy az időjárásnak megfelelően öltöznek. Felhívom őket, és megbeszéljük. Következő?

Leült az íróasztalához, és sorban megválaszolt minden egyes üzenetet, közben pedig lejegyzett pár dolgot. Néhány esetben megkérte Charlotte-ot, hogy oldja meg ő a helyzetet, másokkal inkább személyesen foglalkozott.

– Mortonék kalandvágyó család, imádnák Izlandot. Foglalunk nekik egy éjszakai túrát, hogy megnézzék az északi fényt, és kipróbálhatják azt a motorosszán-szafarit, aminek akkora sikere volt annál az ohiói családnál.

– Dawsonéknál.

– Igen, igen. És a jégbarlangokat se felejtsük ki! Még valami?

– Brodie McIntyre hívott.

Samantha nem ismerte fel a nevet.

– Új ügyfél?

– Nem, övé az a birtok a Skót-felföldön.

– Kinleven?

Charlotte ellenőrizte a jegyzeteit.

– Pontosan. Csodálatos, régimódi ház, igazi mesebeli tornyokkal. Valami magazinban olvastál róla, aztán megkértél, hogy vegyem fel vele a kapcsolatot, miután érkezett egy megbízásunk attól a seattle-i családtól. Ez a múlt hónapban volt, mostanra sikerült elérnem.

– Hát persze. Házibuli egy távoli skót völgyben… Jól emlékszem, hogy még rénszarvasaik is vannak? – Samantha hátradőlt a székében. – Tudom, hogy ilyesmi még sosem volt a repertoárunkban, de érzem a csontjaimban, hogy jó lesz, ha bevesszük. Mindenki odavan Skóciáért, különösen az ünnepek idején, és ez a birtok ízelítőt ad az összes ottani természeti szépségből. Egy tó mellett fekszik, az erdő szélén. A vendégek akár maguk vághatják ki a karácsonyfájukat. Frisset, aminek tényleg erdőillata van, nem pedig vegyszerszaga. A lehetőségek tárháza végtelen. Helyi whisky a kandallóban pattogó tűz előtt… Talán a hogmanayi mulatság kedvéért pár éjszakát Edinburgh-ben is tölthetnének. – Látta Charlotte kérdő arckifejezését. – Az a szilveszter gaelül.

– Ó, minden világos. – Charlotte elmosolyodott. – Ezt az utazást én is szívesen elfogadnám. Álomszerűen hangzik.

– Épp ez a lényeg. Megteremtjük az embereknek álmaik utazását. – Samantha az asztalon kopogtatott a tollával. – Mit mondott a pasi? Említetted neki, hogy jelenleg óriási a kereslet a skót-felföldi ingatlanok iránt?

– Igen. Azt is, hogy minden ügyfeleddel személyesen beszélsz, és hogy ördögien jó vagy abban, amit csinálsz, úgyhogy számíthat a látogatók áradatára.

– És?

– Azt mondta, elméletben érdekli a dolog, de szeretne még beszélni róla. Ez egy családi ház, és mielőtt vendégeket fogadna benne, meg akar bizonyosodni arról, hogy a megfelelő emberre bízta-e a bérbeadás feladatát.

– Hívd csak fel, majd meggyőzöm, hogy én vagyok a megfelelő ember.

– Személyesen akar találkozni veled.

– Miért? – Samantha félt belegondolni, milyen hatással lesz ez az egyébként is zsúfolt napirendjére. – Mindegy, ne is törődj vele, megoldom. Mikor lesz legközelebb Bostonban?

– Nem lesz. Azt akarja, hogy Skóciába repülj.

Samantha felpattant a székről.

– Skóciába? Úgy érted, a connecticuti Skóciába?

– Nem. – Charlotte a homlokát ráncolta. – Létezik egy Skócia Connecticutban is?

– Igen. Egy kisvárost hívnak így.

– Én az igazi Skóciára gondoltam, az országra. A hegyek és hangák hazájára. Arra a földre, ahol azok a cuki, hosszú szarvú tehenek élnek.

– Skót-felföldi marhák. Ez most komoly? Azt akarja, hogy odáig utazzak egy beszélgetésért?

Charlotte megadóan felemelte a kezét.

– Én csak a hírnök vagyok. De valahol értem, mi vezérli. Érzelmileg kötődik ahhoz a helyhez. Az az otthona, ott született. Képzeld csak el, milyen lehet egy skót szurdokban születni, steril, fehér kórházi szoba helyett…

– Ezt mind elmesélte neked?

– Igen. Beszélgettünk egy darabig. Azt mondta, nem mindenkinek tetszik egy ilyen hely, úgyhogy tudnod kell, mit adsz el.

– Ez teljesen jogos. És az is igaz, hogy általában minden helyszínt meg szoktam látogatni, mielőtt felvesszük az ajánlataink közé. De most teljesen el vagyok havazva.

Samantha meglazított még egy gombot a blúzán, és az ablakhoz lépett. A kilátás mindig megnyugtatta. Back Bay-i irodájából rálátott a bostoni kikötőre, a vízen halványan megcsillantak a téli nap sápadt sugarai. Még alig kezdődött el a december, de az első hópelyhek már az előző héten lehullottak, emlékeztetve rá, hogy beköszöntött a tél.

Samantha azon kevesek közé tartozott, akik szerették a havat. Semmilyen hideg időjárás nem tudta megkeseríteni a rajongását ez iránt a város iránt. Ide nem kötötték emlékek. Egyetlen kísértet sem köszönt rá a macskaköves utcákon, a történelmi épületek falai közt. Az, hogy elköltözött Manhattanből, a legjobb döntés volt, amit valaha hozott. Boston volt az ő városa. Mindent szeretett benne: a Newbury Street művészeti galériáitól és előkelő butikjaitól kezdve a Beacon Streeten sorakozó régi gázlámpákig. Még az évnek ebben a szakában is imádta a várost, pedig a Charles folyó felől fújó csípős széltől könnybe lábadt a szeme, ahányszor az utcára lépett.

– Főnök?

– Igen? – Charlotte felé fordult. – Ó, persze, Skócia. Jó. Vállaljuk a kockázatot, és odaküldünk valakit, mert szerintem a hely tényleg tökéletesen hangzik. Mondjuk, Ricket. Ő az, aki arról híres, hogy skót szoknyát szokott viselni a jelmezbálokon.

– Az uraság ragaszkodik hozzá, hogy te menj oda.

– Uraság?

– Csak az én kis viccem. Sok Skóciában játszódó történelmi romantikus regényt olvastam, ahogy te is. Hát nem lenne izgalmas, ha egy erős, skót szoknyás férfi felrántana maga elé a lóra, és elvágtatna veled?

– Miközben Amy ott lóg a melleden? Nem hangzik túl kényelmesen.

Samantha néha azt kívánta, bárcsak Charlotte ne szerzett volna tudomást az olvasási szokásairól. Ugyanis nem a diszkréciójáról volt híres.

– Kérlek, ne említsd Brodie McIntyre-nek, hogy a skótokkal kapcsolatos tudásunk nagy része történelmi romantikus regényekből származik.

– Miért? Olvass, amit akarsz, nem szégyen az.

– Egyetértek, de jobban szeretem a magánéletemet elkülöníteni a munkámtól. – És a belső énjét is a külvilág felé mutatott énjétől.

Tizenéves kora óta olvasott romantikus regényeket. Először csak arra használta őket, hogy felfedezze az érzelmek világát, amitől az anyja mindig is próbálta távol tartani. De később rájött, hogy ez a tökéletes módszer a kikapcsolódásra. Titkos hobbiját magától sosem osztotta volna meg Charlotte-tal, de a lány egyszer véletlenül felfigyelt egy regényre a táskájában. Másnap egy rakat könyvvel érkezett az irodába, és azóta is osztoztak az olvasnivalókon.

– Mégiscsak cégvezető vagyok, nehéz lenne megőriznem a hitelességemet az ügyfelek és üzleti partnerek előtt, ha tudnák, hogy a szabadidőmben szexi, skót szoknyás fickókról fantáziálok, akik gerincre vágnak a hangacserjék között.

– Ugyan! Ez csak egy fantáziakép. Nem mintha a való életben is odalennénk az ötletért. Fogadok, hogy a hanga szúrós. És valószínűleg tele van rovarokkal. Ráadásul megnéztem ennek a Brodie-nak a fényképét az interneten, és az uraság a hatvanas évei végén jár. Bár még mindig nagyon jóképű a maga szikár, viharvert módján.

Samantha úgy döntött, ideje témát váltani.

– Mondott valamit, hogy pontosan mit szeretne, mit csináljak ezen a látogatáson?

– Nem. Nem beszéltem vele sokáig, mert aggódtam, hogy Amy felébred. – Charlotte megigazította a melltartópántját. – Azt kérte, hogy a hónap folyamán tölts ott néhány éjszakát, ennyi az egész. És ha őszinte akarok lenni, tényleg hihetetlenül szexi hangja volt.

– Ezzel akarsz meggyőzni? A tulajdonos hangjával? Huszonnégy nap van karácsonyig. Kizárt, hogy egy tengerentúli látogatás beleférjen.

– Miért nem beszélsz vele, és próbáltok meg együtt kitalálni valamit? Még magát a karácsonyt is felajánlotta időpont-lehetőségként, de mondtam, hogy azt mindig a húgoddal töltöd. Erre ő azt felelte, kérdezd meg, hátha ő is szeretne eljönni, és akkor egy csapásra le is tesztelhetnétek, milyen ott vakációzni családostul. Klassz lenne, nem gondolod?

– Határozottan nem.

– Biztos vagy benne? Hogy lehetne jobban felmérni a skóciai karácsony vonzerejét, mint úgy, hogy Skóciában töltöd a karácsonyt?

– Az munka lenne, és karácsonykor semmiképp sem dolgozom, hacsak nincs vészhelyzet valamelyik ügyfélnél. Elutazom a húgomhoz, és az ünnepek végéig pizsamában leszek. Visszahívom a pasast, és megpróbálom jobb belátásra téríteni.

– Hm… Lehet, hogy lemaradsz valamiről. Az Egy ágyban a skót urasággal jó könyvcím lenne, nem gondolod?

– Nem. És kérlek, neki ne említs könyvcímeket, ha újra beszélsz vele.

– Értettem. – Charlotte kinézett az ablakon. – Megint havazik.

Samantha nem figyelt. A felföldi vadászház járt a fejében. Talán néhány nap Skóciában nem is lenne olyan rossz. A Kinleven birtok tökéletesnek tűnt, és legalább tucatnyi ügyfél jutott az eszébe, akik imádnák a helyet – no és őt, amiért megtalálta.

– Hívd vissza McIntyre-t. Megpróbálok találni egy időpontot karácsonyig. Végül is megtehetem, hogy egyik nap odarepülök, másnap pedig már jövök is vissza. Ennyi?

– Kyle telefonált. Négyszer. Ingerültnek tűnt. Azt mondta, tegnap este két órát várt rád az étteremben.

– Ó…

Samantha az egyik kedvenc ügyfelével volt elfoglalva, egy idős özveggyel, aki Arizonában élt, és igyekezett kiélvezni a szingliéletet. Eddig három utazást szervezett neki, és előző este egy teljes órát töltöttek azzal, hogy megbeszéljenek egy negyediket. A Kyle-lal megbeszélt vacsora egyszerűen kiment a fejéből.

Mit árul el róla, hogy elfelejtette? Mit árul el a kapcsolatukról?

– Ez bunkóság volt tőlem. Később felhívom, és bocsánatot kérek tőle.

Charlotte összerezzent.

– Azt üzeni, hogy ne fáradj a hívással, hacsak nem állsz készen arra, hogy a következő szintre emeljétek a kapcsolatotokat.

Az ég szerelmére! Már csak ez hiányzott!

– A következő szintre? Ez egy kapcsolat, nem lift. – És ami őt illeti, szerinte még ki sem jutottak az alagsorból.

– Nagyjából ez volt a lényeg. Azt mondta, ideje eldöntened, mit akarsz kihozni ebből az egészből. Nekem az volt a benyomásom, hogy ő a legfelső emeletet célozta meg. – Charlotte bocsánatkérő mosolyra húzta a száját. – Szerintem szerelmes beléd.

– Hogy micsoda? Ez nem igaz. Semmivel sem szerelmesebb belém, mint én őbelé.

Ami köztük volt, azt leginkább a kölcsönös kényelem vezérelte. Együtt jártak színházba és operába, alkalmanként pedig együtt is aludtak. És ezt Kyle esetében gyakran szó szerint kellett érteni, mert a férfit legtöbbször abban a pillanatban elnyomta az álom, amint vízszintesbe került. Mint oly sokan ezen a környéken, ő is egy technológiai start-upot vezetett, és még Samanthánál is elfoglaltabb volt. Ráadásul ami az egészben a legzavaróbb, Samet nem is bántotta különösebben a dolog.

Pedig bántania kellett volna.

Milyen kapcsolat az, ahol mindketten inkább dolgoznak, mintsem hogy együtt töltsék az időt?

Akárhány gyertyafényes vacsorát költöttek el együtt, a kapcsolatukból teljességgel hiányzott a szenvedély. Amikor együtt voltak, Samantha gondolatai mindig elkalandoztak, mintha tudat alatt valami izgalmasabb alternatívát keresett volna a választott program helyett. Gyakran alig várta, hogy a férfi elmenjen, és ő visszatérhessen a könyvéhez.

Tudta, hogy a való élet nem olyan, mint a romantikus regények, amiket olvas, de azért ennél biztosan jobban is hasonlíthatna rá, nem igaz?

– Hívd vissza! – kérte. – Beszélek vele.

Mit fog mondani neki? Még fogalma sem volt. De majdcsak kitalálja, hogyan simítsa el a dolgot és tartson meg mindent a régi kerékvágásban.

– Mielőtt beszélnél vele, jó hírem is van: egy órával ezelőtt hatalmas virágcsokor érkezett Talbotéktől, akik most jöttek vissza a bécsi nászútjukról, és tudatni akarták, hogy minden pont olyan volt, amilyennek megálmodták.

– Helyes, egy nászútról pontosan így kell hazatérni! – Samantha mindig örült, ha az ügyfelei elégedettek voltak.

– És ennyi. Végeztünk. Most megyek, elintézem azokat a hívásokat, és… – Charlotte félbehagyta, amikor kinyílt az ajtó, és a pénzügyeket intéző Amanda szinte berepült a szobába.

– Samantha! Ne haragudjon a zavarásért, de ez sürgős!

– Igen?

– Az édesanyjáról van szó.

Samantha majdnem rávágta, hogy neki nincs is anyja, de aztán eszébe jutott, hogy ez nem egészen igaz. Biológiai értelemben volt anyja. Nem egy ölelgetős, rózsás arcú, szerető anya, ahogy a filmekben ábrázolják, de azért mégiscsak anya, a szó legszorosabb értelmében.