MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Ismeretlen Budapestek

Kis történetek a város nagy múltjából

Szerkesztette Hatos Pál

A szerkesztésben közreműködött
Zahorán Csaba

részlet

© Ábrahám Barna, Balázs Eszter, Balogh Róbert, Mitrovits Miklós, Demmel József, Hatos Pál, Kollai István, Matus László, Nagy Levente, Trádler Henrietta, 2023

© Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

A projekt a Budapest 150 emlékév részeként, a Pro Cultura Urbis Közalapítvány anyagi támogatásával valósul meg.

Borítókép: Fortepan/Bartók István

Borítóterv: Sipos Géza

Szerkesztő: Hessky Eszter

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 859 4

ISSN 2559-9666

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Budapest – Magyarország? Város a tudás peremén
Hatos Pál

Mikroszkóp és reflektor: a látható cselédek
Trádler Henrietta

Francia kisasszonyok a magyar fővárosban, 1914–1918
Balázs Eszter

Elfeledett helyek és történetek. A labdarúgás hőskora Budapesten
Mitrovits Miklós – Szegedi Péter – Kiss László

Hajótöröttek a Lutheránus Szigeten – A pesti szlovák evangélikus templom és a hozzá kapcsolódó sorsok
Demmel József – Matus László

Szlovákok a korzón – Szlovák írók és költők Budapest-élménye
Kollai István

Román munkások Budapesten – a boldog békeidőktől a román megszállásig
Nagy Levente – Ábrahám Barna

Budapest „galambtávlatból”, avagy a nem csak emberek által alakított város
Balogh Róbert

A szerzőkről

Képek forrása

Jegyzetek

Budapest – Magyarország? Város a tudás peremén Hatos Pál

„A midőn elkészűl az új királyi várpalota Budán, s Mátyás királynak restaurált temploma, szemközt vele a Duna túlsó partján az új parlamentház, – fenn a Gellérthegy ormán vagy a magyar Pantheon vagy a csillagvizsgáló, – köztéreinken a monumentális szobrok, melyek még csak készülőben vannak; – a midőn a Károly-kaszárnya helyén fölépűl az új díszes városháza, s az Új-épület helyét betölti az új kereskedelmi városrész; – a midőn az ország hatalmát hirdető paloták között megjelen a primási székesház is; – a midőn a puszta vásártéreken fölemelkednek az árúcsarnokok; – a midőn öt álló híd fogja összekötni a város két részét; – a midőn villamos vasút fogja közel hozni a fővároshoz a budai rengeteg őserdőt; – a midőn az általános vízvezeték szökőkútjai fognak locsogni kristálytiszta vízzel a város térein; – a midőn a villammal világított útczák éjjente is nappali fényben fognak tündökölni; – a midőn mind e paloták és templomok kivűl és belűl a magyar művészet remekeit fogják megörökíteni; – a midőn a Vaskapu áttörése után tengeri hajók árbóczerdeje fog a fővárosi kikötőkben pompázni; – a midőn az is mind elkészűl, ami a szem gyönyörködtetésére nem számít: az egész város csatorna-művezete; – és a midőn Budapest ipara és kereskedelme valósággal Magyarország gazdasági életének önmagából termett, önmagát kielégítő tényezőjévé izmosodik föl; – és végűl a midőn Budapest is olyan olcsóvá és megélhetésre alkalmassá fog válni, a minő Páris, a »kicsiny urak« számára: – akkor el fogja mondhatni a jövő kor ivadéka (s ez a kor nincs messze), hogy »Budapest Magyarország«”.1

Ezeket a sorokat Jókai Mór írta 1893-ban, az Osztrák‒Magyar Monarchia írásban és képben című hatalmas, sok száz közreműködőt megmozgató, gazdagon illusztrált könyvsorozat Budapestről szóló fejezetének bevezetőjeként. A monumentális vállalkozás kezdeményezője Rudolf trónörökös volt, Jókai – ekkor már halott – fenséges barátja, aki az írót személyesen kérte fel a magyar kiadás főszerkesztői feladatának ellátására.2 A vállalkozás a Monarchia talán egyetlen jól sikerült hivatalos ars poeticája volt – bár a könyvsorozat Magyarországot bemutató köteteit éppen a trónörökös eredeti szándéka ellenére Jókai által keresztülvitt erőteljes hungarocentrikusság jellemzi.3 Az idősödő regényíró megfogalmazásából a 19. századi magyar liberalizmus derűs önbizalmának levegője áradt – hiába gyülekeztek a felhők Európa-szerte a liberalizmus hosszú nyara felett. Két évtizeddel az egységes fővárost megteremtő 1873-as esztendő után voltunk, a magyar közvélemény a millennium megünneplésére készült. Ízlelgessük Jókai hatásos zárómondatát: Budapest – Magyarország, s mellette a hitet az izmosodó iparban, a hódító kereskedelmi gazdagságban, s a jólétet kifejező művészeti magakelletésben. A legnépszerűbb magyar író – akinek kortárs kultuszát Magyarországon azóta sem volt képes túlszárnyalni senki más – töviről hegyire ismerte az akkori (Nagy-)Magyarországot. A felföldi havasoktól a zordon erdélyi bércekig, a szepességi kisvárosoktól le az Al-Duna rejtélyes kis szigetvadonjaiig, a Hortobágy szikesein kivirágzó sárga rózsától a kék Balatonról szóló tragikus regékig. Jókai volt az, aki a nyilvánosság számára elmesélte a szabadságharc, az abszolutizmus és a jövő század regényét, s aki eszményi nőalakok karcsú rajzai mellett az íróasztalfiókja számára nem röstellt vastagon pornográf verseket írni – szóval az írófejedelem Jókai, aki otthon érezte magát mindenütt Magyarországon, s akinek regényeiben otthon érezte magát az ország, nagy jelentőségű konszenzust fejezett ki: Budapest világvárossá fejlesztése össznemzeti támogatottságot élvező magyar ügy. A magyar tájak nagy mesélőjénél nehezen lehetett volna hitelesebb prófétát találni Budapest fényes jövőjének szavakba öntéséhez, hiszen már e sorok írásakor is majd fél évszázada volt – kisebb bujdosással megakasztott szünetet beiktatva – budapesti lakos, szerette és ismerte a várost, épületeit, köveit és szagait, s már korábban is számos regényében, elbeszélésben írt a város közelebbi és távolabbi múltjáról, a svábhegyi szüreti mulatságoktól a Tabán kicsiny zsidó negyedéig.4 És természetesen arról, hogy mennyire nem volt Budapest a reformkori ébredés idején magyar város: „Még csak ötven év előtt is, mint ezt Vörösmarty beszélte nekem, úgy megbámulták azt, a ki az utcán magyarul próbált beszélni, s tértek ki előle, mint az ittas ember elől, a ki énekel; úgy hogy Vörösmarty és ifjú társai, ha szabadon ki akarták magukat beszélgetni szülötte földjük nyelvén, a városon kívül (!) mentek, a Wurm-udvar helyén volt egy nagy posvány, annak a partjain sétálgatva, engedtek szabad folyást keserveiknek.”5 A sokat látott, öreg Jókai optimista volt, sem a közéletben, sem a magánéletben nem érezte magát „vén embernek”. Budapest saját, vidéki ismeretlenségből induló és magasra hágó életpályája minden egyes szakaszán mintegy tükörképe volt írói és közéleti beérkezésének, majd megdicsőülésének: a város, amelyet „nem pártfogolt, sem császár, sem szabadság”, hanem csakis a „nemzeti életerő”.6 Amit 1893-ban már nem mint költői látomást, hanem mint politikusi jövendölést leírt – tudományos-fantasztikus, s egyben politikai utópiaként –, már jóval korábban is papírra vetette. Az 1872–1874 között írt Jövő század regényé nek nyitóképében Jókai megírta a dualizmus apoteózisát egy magyarbarát, székvárosát Budapestre helyezett Habsburg-uralkodóval, II. Árpáddal – nyolcvan évvel későbbre, 1952-re projektálva. Az uralkodóval, aki megszolgálta kenyerét – azaz megteremtette a magyar nagyhatalmat –, s aki születésnapján várbeli palotájából elégedetten tekint végig a birodalmi fővárosán: „…nagyszerű volt a látvány, mely őfelsége elé tárult, midőn az Árpád sugárúton végiglovagolt fényes kíséretével, kétfelől csupa palotasor, kettős terebély fasorokkal szegélyezve, ékszerészboltok, miknek kirakatai három emeletig fölmennek, roppant vendéglők, urasági hotelek aranyozott erkélyekkel, a börzeépület korinthi oszlopcsarnokával; a Panteon reneszánsz ízlésű kupolájával; az Országház, melynek felső homlokzatát valamennyi magyar király, alsó esztrádját valamennyi magyar királyné szobra ékesíti. Előtte a roppant téren Árpád kolosszális rézszobra nagyszerű domborművekkel gazdag talapzaton, a népszínház, a hyppodrom, a minisztériumok palotái, a világtárlat roppant épülete, a tereken művészi faragványokkal díszes szökőkutak, s e félmérföldnyi hosszúságú utcán végigsüt a felkelő nap. Csak fény van e képen, semmi árnyék.”7 Olvasói hittek is fantasztikus reményeiben – ki gondolta volna 1872-ben, hogy 1952-ben egy teljesen más születésnapot fognak Budapest- és országszerte ünnepelni: Rákosi Mátyásét? Elhitték neki korábbi jóslatát: „Megújul a mythosi mese, a hol Orpheus dalai éneklik össze a köveket.”8

Számos tekintetben egyébként Jókainak igaza lett, bejöttek jövendölései, megvalósult a modern Budapest, megépültek hídjai, neoreneszánsz ruhába öltöztették modern középületeit, Budapest az ország kereskedelmi központja lett – s bár évtizedes késéssel, de megvalósult nemzetközi szabadkikötője is.9 Budapesten a magyarság megnyerte „a népek élethalálharcát” – eltűnt korábbi nemzetiségi sokszínűsége.10 A nem magyar város, ahol a 17. század végén még magyar tolmácsot kellett hívni, ha egy vidéki magyar kocogott be peres ügyeinek elintézésére, a 19. század végén a magyar birodalom fővárosaként a gyors magyarosodás csalóka perspektíváját kínálta fel az országnak. S ennek még a kiegyezéses rendszer legélesebb kritikusa, a turini remete, Kossuth Lajos is nagyon örült: „Az én görnyedező alakom felegyenesedik, ha Magyar hazám Magyar fővárosának élettől pezsgő ifjúságára gondolok” – írta „a mélyen tisztelt Fővárosi Tanács alázatos szolgájaként” 1883-ban.11 Olcsó és útlevél nélküli világ volt 1914 előtt Európában – a világvárossá fejlődésével párhuzamosan rohamléptekben magyarosodó Budapest tehát von Haus aus volt kozmopolita. Az első világháború előtti évtizedre kiépülő Duna-korzón a nagypolgárság nem német-, hanem franciatudásával tüntetett, bár poliglott fiaik és leányaik a sokat fordított Jókai után inkább a lefordíthatatlan Adyt olvasták szenvedélyesen átélt nemzedéki haraggal. Budapest 1914-ben – kissé frivol túlzással – megérezte a 21. századot is. Az egyik legelső autótulajdonos, a róla faragott viccek által a pesti folklór részévé vált dúsgazdag bankár, Lánczy Leó drága és ritka villanyautója a pufogó, csörgő-zörgő benzines autók között úgy suhant az Andrássy út elegáns kövezetén, mint egy könnyű hajnali álom.12 Rajta kívül csak Bárczy István polgármesternek volt hasonló járműve.13

„Pest vidéki város”

A változás gyorsasága és mértéke elképesztő volt – s egy idő után megállíthatatlan. A millenniumi évtized után aligha akadt volna olyan ipar- és kereskedelempolitika, amely le tudta volna fékezni vagy másfelé tudta volna terelni a főváros felé áramló tömegeket, hasznot szimatoló tőkét, gyárépítő vállalkozókedvet.14 Igazi „városrobbanás” – a semmiből nagyvárosokat növesztő 19. században is figyelemre méltóan. Hiszen a Parlament eljövendő épülete az egykori Tömő téren másfél évtizeddel korábban még azt a félelmet keltette az ország miniszterelnökében, hogy az országgyűlés palotája külterületre szorul!15 Ez a vita ugyan hamar eldőlt, a városszélre helyezett Parlament megépítése egyszeriben a főváros legdinamikusabban fejlődő, legmagasabb presztízsű belterületévé varázsolta Lipótváros északi területeit, ám 1893-ban az akkori Budapest jelentős része még a vidéki városok jellegével bírt16, a kisvárosi élet jól ismert belterjességével, sőt önellátásra berendezkedve. A budai, óbudai iparosházaknál falusi gondossággal otthon készített befőttektől roskadozott a polc, szőlőfürtök, kolbászok, gombafüzérek csüngtek az eresztéken. Kint a kültelki utcán petróleum pislákolt, beljebb gáz sárga fénye világított. „Világváros!” – hirdette a körúti sajtó, amikor az Andrássy úton és a Nagykörúton felgyulladtak az első villanylámpák a kovácsoltvas lámpavasak tetején. Mindeközben a körúti lüktetéstől távol szendergő Óbuda vidékies nyugalmát nem háborította semmi, csendjét nyáron a Péter-Pál-napi búcsún hömpölygő tömegek, ősszel az aranyhegyi dús szüretek pajzán zsivaja, télen pedig vidám disznótorozás verte csupán fel.17 Mintha akármely más álmos vidéki magyar kisvárosról lenne szó, pedig az Óbudai-szigeten már az 1830-as évek óta működött a hajógyár, Budapest első ipari nagyüzeme – igaz, a munkáslétszám nemcsak évről évre, hanem akár tavaszról őszre is jelentősen hullámzott, a manchesteri kapitalizmus szellemében a gyár minden műhelyében ki volt függesztve, hogy „a munkások a szolgálatból bármikor kiléphetnek és felmondás nélkül bocsáttatnak el”.18 A 19. század végén azonban óbudai munkásnak lenni sem volt utolsó mesterség – az élelmezés mindenesetre falusiasan bőséges volt. Reggelire pálinka, szalonna dukált – kávét akkor még csak az asszonyok ittak –, ebédre olcsón árult helybeli bor, hús, kenyér, vasárnaponként 4-5 fogásos lakoma gyümölccsel, finomlisztből készült tésztával. A hajógyári munkások hétvégi asztalán gyakori volt a halétel – mert szabad óráikban a Duna partján szabadon halásztak.19 Modernség és feudalizmus furcsa együttélését mutatta az a tény is, hogy az óbudai hajógyári munkások közül egy tucatnyi ács pecsétes nemesi oklevéllel igazolta választójogát – s rendszerint a kormánypártra szavazott –, igaz, a korban a hajógyári munkások döntő többsége nem rendelkezett választójoggal. Ám az egyesített Budapest második évtizedének végén a szocialista hőskorszak agitátorai még ez utóbbiakhoz sem férkőztek hozzá a főváros akkori legnagyobb gyárüzemében.20

Bár minden iskoláskönyv említést tesz arról, hogy a kontinensen elsőként Budapesten adták át a földalatti kéregvasutat – a technikai fejlődés virtuóz versenyében való helytállás látványosan igazolta vissza hirdetői számára az ezeréves Magyarország és a „magyar faj” dicsőségét, szupremáciáját –, a mobilitás terjedése korántsem volt egyenletes. A századelőn is még bőven akadt olyan tősgyökeres budai polgár, aki egész életében nem ült konflisra, omnibuszra sem, nem próbálta ki a villamost, s azt sem tartotta érdemesnek, hogy Pest megtekintéséért kifizesse a hídpénzt a Lánchídon. A régi pesti Belváros kacskaringós kis utcáit, emberléptékű, konzervatív-patrícius belvilágát is csak az 1890-es évek közepén számolta fel a világvárosi lendület.21 Ám az elsüllyedt pesti Belváros „vidéke”, az egykori Lipót utca – a mai Váci utca Erzsébet híd és a Nagycsarnok közé eső déli része – még ezután is évtizedekig magának való kisvárosi életet élt, talán csak friss virágért mentek iparos lakói a „fővárosba”.22 Legalábbis erre emlékezett az 1912-ben született, egész életét a szülői házban leélő, „belvárosi őslakos” Thurzó Gábor, a hajdani Pest egyik nevezetes pékdinasztiájának, a Rutterschmidteknek katolikus íróvá és keresett filmforgatókönyv-íróvá lett sarja. „Pest vidéki város” – hirdette az ízig-vérig urbánus Heltai Jenő, a fiatal Budapest 1871-ben született népszerű kabarészerzője, a könnyed pesti nyelv megteremtője. „Pesten születtem és nem Budapesten – vallotta meg öregkorában is büszkén, felidézve, hogy ő még látta „azt a fékezhetetlen iparkodást, azt a csikágói lendületet, amellyel a múltak porát lerázta magáról”.23 Egymás után idéztünk két született pesti polgárt, akiknek születési dátumát négy évtized választja el egymástól, de tapasztalati horizontjuk sok tekintetben közös volt: a szomszédos városi terek egy időben egymástól élesen elváló idősíkokat jelenítettek meg. Ha csak a körutakat nézzük, a félezer éjjel-nappal nyitva tartó kávéházat, akkor a századfordulós Budapesten nem volt éjszaka, nem volt pihenés – úgy, ahogy Kosztolányi Esti Kornélja nappal a karriert, éjszaka pedig művészi álmait hajszoló kávéházi ifjúságát felidézte. De a körúti fényeken túl a háztartások többsége este nyolckor nyugodni tért. A fiatal Budapest nem csak a lázas építkezések időszaka, éppúgy leírható kicsiny életvilágok lassan szervesülő szövedékeként is, ahol bizonyos értelemben mindenki saját zsombékján ült, s az óbudai őslakó braunhaxlerek – a sváb szőlősgazdák – mélyen lenézték a Pestről vagy Budáról nyugdíjas éveikre áttelepült „jöttmenteket”. Hergeloffenereknek hívták magyarul nehezen visszaadható szójátékkal (Hergelaufener = jöttment, Ofen = Buda), ami nem is csoda: nemcsak a Lipót utcai pékmestereknek, hanem az óbudai bennszülöttek döntő többségének a századelőn még német, s nem magyar volt az anyanyelve.24 (Ahogy egyébként Heltainak is. Számára a léha kuplékban magát ünneplő pesti urbanitás megteremtése magyar identitásválasztás volt – világhírű unokatestvére, a szintén pesti születésű, sikeres bécsi színpadi szerző, Theodor Herzl hiába hívta, hogy legyen társa a világtörténelmet alakító cionista kalandban.25) Amikor a pesti kabaré 1901-ben megszületett, Budán sok és Óbudán a legtöbb ház még földszintes volt, s a század első évében ez utóbbi helyen született Varannai Aurél arra emlékezett, hogy a városiasság elkülönítő jegyének az udvarukban a mediterrán Délt idéző leánder számított, szemben a falusi házak ablakaiban pirosló muskátlival. Még a politikai cselekvés kiváltságosan urbánus formája, a forradalom is a tapasztalatok széttartó sokféleségét jelenítette meg. A kivételes pillanatokba is szinte természetesen fonódott bele az élet hétköznapisága. Nézzük csak az őszirózsás forradalom képeit! 1918. október 31-én a „vértől és sártól boldogságos” pesti utcát egyszerre kerítette hatalmába a mámor és a felfordulás.26 De csak Pestet. Buda nyugalmas volt, a Várhegy tövénél csendesen gubbasztottak a házikók, lakóik csak a másnap reggeli kávénál olvasták el az újságban, hogy mi történt a hidakon túl.27 A költő Kassák Lajos, aki Budakesziről, szanatóriumi betegágyából felkelve sietett a városba, úgy emlékezett, hogy a hidegkúti sváb parasztok csak közömbösen hümmögtek az eseményekre, az országút csendes volt, csak bent a városban változott meg a hangulat. Az Astoria szálló környéke feldúlt méhkas volt, de a Nagykörúton túl csendes volt minden. Éjfél felé házaspárok sétáltak haza a forradalomból karonfogva. „Tudod, kérlek szépen, mégiscsak megvettem azt a csokrot Ilusnak születésnapjára” − csípett el egy hitvesi párbeszédet az események kortárs krónikása, a mecénás és iparbáró Hatvany Lajos az Országos Kaszinó kirakatai előtt.28

A nagyravágyó város

Heltai vagy az egész életében liberális és urbánus Varannai nosztalgikus szeretettel nézett vissza a Jókai nagyvonalú Budapest-vízióját jelentősen árnyaló vidéki múltra, amelyről kortársa, a szintén urbánus liberális Ignotus Pál (1900–1973) viszont a legkevésbé hízelgő leírást adta. Szerinte, míg Párizst és Debrecent a történelem formálta, Budapestet csak a történelmi nagyravágyás. „Úgy találták ki ezt a székesfővárost vagy száz évvel ezelőtt, idegenutánzó hazafiságból, és úgy tákolták össze három nagy falura telő sváb és rác bugris településből, jiddis fertályból, osztrák hivatalból, törökvészi kőemlékből és időtlen iszapból. Kik találták ki? Egy nemesi és papi töredék, illuminátusok, szabadkőművesek, lóversenykedvelő és műkedvelő nemzetgazdászok, hitelügyleti álmodozók és megszállott nyelvköszörűsök meg néhány kevés művelt iparosfi, egy-egy arralista paraszt, pártütő császári kishivatalnok és jakobinus vándorszínész a jobbágyok millióinak képviseletében. Alig akadt köztük egy is, akinek ne a Hármashatár-hegyen túl vágták volna el a köldökét. Ők nevezték ki magyar fővárossá azt a Pestet és Budát és Óbudát, amelynek lakói legföljebb ha törték a magyar nyelvet. Így termett ez a város, tüntetésből, mimikriből és szándékos félreértésből – így lett ideggócává annak a Magyarországnak, amelyet cserébe magának kellett kitalálnia, hiszen nem volt.”29

Az urbánus újságíró, József Attila szerkesztőtársa a Szép Szónál fontos dologra mutatott rá. Budapest fővárossá válása nem elsősorban szerves társadalmi-demográfiai folyamat végeredménye volt, hanem nagyszabású politikai program: a reformkorban a magyar nemzet, a dualizmus delelőjén a magyar „birodalom” megteremtésének foglalója.30 A fiatalabb Ignotus gondolatait ráadásul közvetlenül 1945 után vetette papírra, amikor ez a program, s maga Budapest is – a szó szoros értelmében – romokban hevert, a meghasonlott nemzet halálba küldött majd félmillió magyar állampolgárt, az országot egymást váltó megszállók és helytartóik kormányozták. Ám – ne felejtsük – e katasztrófába torkollt program politikai építőmestereinek névsora Széchenyi Istvántól – aki az egyesített fővárost először Honderűnek akarta elnevezni – Kossuth Lajoson át Andrássy Gyuláig, Podmaniczky Frigyesig és Bárczy Istvánig terjedt.

A magyar Budapest programja a nemzet horizontális közösségének ígéretét hordozta. Sőt időnként a demokratikus átalakulásét is. Jókai Mór például a városigazgatást egy szűkebb, vagyonos elit kezébe adó virilizmus ellen is szót emelt – aztán maga is a virillistán jutott be a közgyűlésbe. A liberális nacionalizmus ígérete mindenesetre szekuláris volt, nem messianisztikus és nem felekezeti. A „református Budapest”, sőt a „katolikus Budapest” minden demográfiai tény ellenére szinte búvópatakszerű közéleti identitást jelentett 1920 előtt. Az augusztus 20-i Szent István-napi körmenetek leginkább fényes külsőséggel megült népünnepélyek voltak a 20. század beköszönte előtt, s nem az intranzigens katolicizmus militáns felvonulásai. A reformkori és abszolutizmus kori Pest-Buda kis templomaiban ugyan „elfért a legnagyobb áhítat is, de egy jóravaló miatyánk már kiszorult belőle”.31 A szabadkőművesek uralta dualizmus kori fővárosi kegyuraság sem igen szorgalmazta a hitélet elmélyítését vagy akár a templomépítést. A jezsuita Bangha Béla szerint a századfordulón a fővárosban mindössze másfél tucat plébánia, s fél tucat keresztény érzelmű városatya volt 400-500 szabadkőműves között.32 A lipótvárosi Szent István-bazilika még a szabadkőműves (és református) Jókai szerint is szomorú lassúsággal épült fel, majd fél évszázad alatt. Isten meglévő fővárosi hajlékaiba ritkán, még a nagy ünnepek idején és a nagy életfordulók alkalmával sem tette be a lábát a felnőtt társadalom többsége.33 „Hétköznap üres templomok, legfeljebb a gyászmisék kötelező gyér közönségével, mialatt a legbuzgóbb papnak sem juthatott eszébe kiülni a gyóntatószékbe. Vasárnaponkint két, viszonylag erősebben látogatott mise: egy reggeli a jámbor, egyszerű nép s a déli, az ún. »szagos mise« az úri nép számára, ami fokonként inkább társadalmi szokás, mint vallási aktus jellegét öltötte magára” – írta Nyisztor Zoltán, aki szerint a katolikus egyház pusztán „személyzet” volt a szabadelvű ország fővárosi háztartásában.34 A szembetűnően lanyha vallási élet a papságra is jellemző volt – egyes katolikus plébánosok a prédikációról is leszoktak, a papi személyiségek inkább a korzón s a kaszinóban voltak ismertek, s nem mint gyóntatók vagy lelki vezetők. A VII. kerület plébánosáról, Novák István címzetes apátról köztudott volt, hogy majdnem egy évtizede nem fárasztotta magát fel a szószék magasába.35 A Horthy-korszak beköszöntéig nem létezett a „keresztény Magyarország” mint politikai program, s még kevésbé létezett mint tapasztalati valóság a „keresztény Budapest”.

A „láthatatlan” keresztény Budapesttel szemben sokkal láthatóbbnak és élettelibbnek tűnt a „zsidó Budapest”. 1869-ben mintegy 45 ezer, 1880-ban 71 ezer, 1890-ben 103 ezer, 1900-ra 166 ezer a zsidó vallású budapesti népességet tartott számon a statisztika. A magyar fővárosban 1860–1910 között az izraelita vallású lakosok száma megnégyszereződött – a több mint kétszázezres fővárosi zsidóság a korszak végén Budapest lakosságának majdnem egynegyedét tette ki.36 A századforduló táján Budapesten élt a legnagyobb létszámú és számarányú zsidó közösség az Oroszországon kívüli Európában. (A Fővárosi Statisztikai Hivatal nagy tekintélyű igazgatója, Kőrösy József maga is zsidó származású volt.) A város második legnépesebb felekezetének aránya a kiegyezés idején mért 16,6 százalékról a századfordulóra mintegy 23 százalékra emelkedett. Ám a nyilvánosság előtt – leszámítva a belső Terézváros még a millennium idején is szegényes utcácskáinak színes, nagy ünnepeken időnként az oroszországi stetleket idéző, ortodox jiddisül beszélő népforgatagát – a pesti zsidó a vallásos köntösét levetette. Vagy ha nem is vetette le, semmiképen sem akart „felekezeti” lenni: lelkesen azonosult a liberális nemzetépítő programmal, amely saját polgári és politikai asszimilációját is ígérte a megnyíló gazdasági lehetőségekkel párhuzamosan. Az igent a magyarosodásra nem sokkal korábban, az 1860-as években mondta ki a hazai izraelita társadalomnak főleg a fővárosban megtelepedett véleményformáló rétege, de az „átbillenés” törékeny volt: amikor 1866. június 2-án Kohn Sámuel rabbi a szószékre lépett, hogy elmondja első magyar nyelvű beszédét, a hívek nagy része tüntetően elhagyta a Dohány utcai zsinagógát. „A fiatalabb nemzedék tagjai közül is sokan voltak, akik a magyar szónoklat mellett tüntetőleg kiállva, de azt nem értve maradtak a templomban.”37 Mindenesetre keveset hangsúlyozott tény, hogy 1870 júliusában Wahrmann Mór bankár, nagykereskedő, a Pesti Izraelita Hitközség első főrabbijának unokája, a magyar Országgyűlés első zsidó vallású tagja nyújtotta be a képviselőházban az indítványt egy fővárosi törvény megalkotására Pest és Buda egyesítésére.38 Az Újvárosháza városatyái között is lehetetlen volt nem észrevenni az erős zsidó jelenlétet – csak ekkor ez mindenki számára természetes következménye volt az előző két évtized gazdasági fejlődésének, kereskedelmi konjunktúrájának. Budapest kereskedelmi népességének több mint a fele volt zsidó származású a városegyesítés körüli években.39 De az 1873-as tőzsdekrach és az azt követő évek mély gazdasági válsága előtti pillanatban az „asszimilációs paktum” talán legharmonisztikusabb korszakát élte. Az egyesített főváros első közgyűlése megválasztott képviselőinek legnagyobb létszámú csoportját nagykereskedők alkották. Ezeknek mintegy fele zsidó származású terménykereskedő volt, akiknek az 1867-es emancipációs törvény tette lehetővé az országgyűlési képviselő-választások után immár a községi-városi politizálásban való részvételt is.40 Nemzetközi kapcsolataik révén ők voltak a legfontosabb közvetítői a külföldi tőke hazai befektetéseinek, mely az európai „Gründerzeit” sodrában döntő szerepet játszott a modern magyar gazdaság megalapozásában.41 De nemcsak a komoly üzletemberek, hanem a nagyvárosi kispolgár ironikus kultúrája is zsidó hatásokból táplálkozott. A pesti vicc zsidó szájon született valamikor a városegyesítés körüli években, s az 1914-et megelőző boldog békeidőkben e humor végig a boldog magyar jövő muzsikája volt. A szefárd zsidó felmenőkkel is rendelkező Ágai Adolfnak, alias Porzónak, a pesti élc legnagyobb mesterének beszédes című memoárja – Utazás Pestről Budapestre 1843–1907 – saját asszimilációs élettörténeteként a város nagyvárossá fejlődését rajzolta meg: „a bámulatos gyarapodásnak útját, melyen dicstelen kicsi s német városból vált ez országnak fényes, magyar székesfővárosává.”42 A kormánypárti vicclap, a Borsszem Jankó alapító-főszerkesztője – az általa korábban sokat csipkedett Jókai szellemében – élete alkonyán azzal a megelégedéssel köszöntötte a város amerikai mértékűre gyorsult fejlődését, hogy „…amit még tavaly biztató jövőnek reménylettem, az már egy év leforgása alatt fényes jelenné alakult”.43 E sorokat 1909-ben írta. Még megérte, hogy 1913-ban, Heltai Ferenc személyében, Budapestnek zsidó vallású főpolgármestere legyen. Amikor Ágai 80 évesen, a világháború harmadik esztendejében elhunyt, a főváros díszsírhelyet adományozott neki. A magyarosodó Budapest – az öregedő Krúdy Gyula emlékezetében – az emancipáció helye volt, s nem csak a kiválasztott kevesek számára: „A nagyváros ismeretlenségében még magánosabb életre ítélt szegény és szép női lelkek, zsidó nők szabadulnak ki vallási törvényeik fogságából, hogy a kultúra és intelligencia szabadságai nyíljanak meg lesütött tekintetük előtt.”44 A liberális nemzeti és szabadversenyes kapitalista Budapest szellemi építőmesterei, Andrássy Gyula, Bárczy István, Jókai Mór vagy éppen Ágai Adolf életük meghatározó szakaszában mind szabadkőművesek voltak, mint Budapesten – kis túlzással – szinte mindenki, aki megfordult a fővárosi elitben. Ráadásul a dualizmus kori szabadkőművesség dominánsan budapesti jelenség volt, az 1914-ben mintegy 7500 főnyi magyar szabadkőművesek majdnem fele, mintegy 3000 fővárosi páholy tagjaként forgatta a vakolókanalat.45 „Budapest – Magyarország” Jókai-féle és páholytársai többsége által lelkesen osztott víziójában a magyar nacionalizmus ölelkezett össze a modernizáció és az emancipáció paradigmájával. Haza a haladással. Az ambivalens dualista konjunktúrában a magyar birodalom saját maga önképéhez mért kozmopolita várost épített magának. Ennek emlékezetpolitikai számlakönyveiben természetesen nem a veszteséglistán szerepelt az eltűnő nemzetiségi sokszínűség, a ritkuló szlovák szó, az eltűnő pesti német dialektus, a polgári megtelepedésre képtelen izgága román munkás. S bár az első világháború végén a birodalmi álmok összetörtek, a Parlament fenséges és túlméretezett épülete áll – mint látvány és mint képzet –, s változatlanul a csalóka magyar birodalmi gondolat végleg elmúlt jövőjének legélőbb genezisével továbbra is számot vetni képtelen „emlékezeti helye”.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License
Spectral SC – SIL Open Font License