Lépj ki a komfortzónádból,

neked is lehet második életed

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Az eredeti mű: Le bazar du zèbre à pois

Fordította: Balla Katalin

Copyright © PLON, 2021

Hungarian translation © Balla Katalin, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635800452

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ne legyenek szerény céljaitok: azokat sem könnyebb elérni, mint a nagyokat!

„Nem tudták, hogy lehetetlen, hát megcsinálták.”

Mark Twain

„A költő elvonatkoztat a valóságtól, így mint álmodozó, a csillagokat számolja, sőt, még el is képzeli őket.”

Giacomo Bardi

„Nem az akadályoz meg az álmaink megvalósításában, akik vagyunk; az akadályoz meg, amiről azt hisszük, nem vagyunk.”

Paul-Émile Victor

Nyitójelenet

1978

Minden élet egy első felvonással kezdődik, sőt inkább azzal, ahogy felmegy a függöny. Ki tudja, nem hat-e ki ez a pillanat az egész hátralévő életünkre?

„All the world’s a stage,

And all the men and women merely players.”

Shakespeare

(Színház az egész világ,

És színész benne minden férfi és nő)

Ezért olyan fontos, hogyan lépünk színre.

Egy férfi. Egy nő. Együtt várakoznak egy szemérmesen félhomályba merülő rendelőben. A szülészet kötelez. Egymás mellett ülnek, futó pillantásokat váltanak, és mosolyognak, olyan magabiztosságot tettetve, melyet távolról sem éreznek.

Belép a fehér köpenyes orvos, és néhány jó szándékú utasítással megkéri fiatal páciensét, hogy helyezkedjen el a vizsgálóasztalon. A lány engedelmeskedik, diszkréten magába fojtja az empátia iránti vágyát. Hatalmas szüksége lenne rá, hogy megnyugtassák. Felfekszik a fehér papírlepedőre, mely természetesen elszakad. Bosszantja ez a papír, mely a vizsgálóasztalt hivatott védeni, de nem marad a helyén.

Az orvos megkéri, hogy húzza fel a melle fölé a felsőjét, és a legenyhébb szemöldökráncolás nélkül nézi az előtűnő hatalmas púpot. Még hogy púp? Labda. Léghajó. Bolygó. A lány még mindig nem szokta meg. Elkerekedik a szeme a valami előtt, mely egykor a hasa volt, mostanra viszont a teste idegen eleme lett. Kitüremkedés, furcsaság, melyet a különcségek csarnokában mutogathatnának.

A barna csíkot nézi, mely a köldökétől fut a vénuszdombja felé. A gyereke első rajza. Jobban örült volna, ha a fia nem a testét tekinti rajzlapnak, hogy kifejezze a szeretetét. Nem haragszik rá. Épp csak újra az ismerős szorongást érzi. Visszakapja-e valaha is a csinos, lapos hasát, mely nem olyan rég még nagy pusztításokat végzett? Nem akar máris másik kategóriába kerülni: mostantól először is anya lesz, csak azután nő? Lehunyja
a szemét, hogy ne is gondoljon erre. Most ne. Még ne.

A férfi aggódik: Jól vagy? Igen. Az orvos szerepéhez illően hideg gélt nyom a hasára. Megremeg. A sztetoszkóposok biztosan pilomotoros reflexnek mondanák, mindenki más – mint te vagy én – libabőrnek.

Az ultrahang megkezdi felderítő munkáját. Csend támad. Vannak pillanatok, melyekben nincs helyük a szavaknak. A nő a nőgyógyász sima, összpontosító arcát fürkészi, információmorzsák után kutat. Hirtelen megváltozik az orvos arckifejezése. Nem ráncolja a homlokát? A lány visszafojtja a lélegzetét, a férje tenyerébe mélyeszti a körmeit. Az aggodalom négy kis, vérvörös nyomot rajzol a tenyerébe. A férfi fel sem veszi, őt is megbabonázza a képernyőn megjelenő aprócska lény.

Végtelennek tűnően telnek a percek. Azután elhangzik az ítélet. Az első felszabadulás néhány hónappal a szülés előtt.

Minden rendben. Két lazán odavetett szó, enyhe kis mosoly a nőgyógyász elégedett arcán. A boldog szülők szívét szétfeszíti az öröm. De azért csak csöndesen, nehogy megzavarják az orvoslás iránti tisztelettel teli hangulatot.

Akarják tudni a nemét? Igen. Akarják. Úgy nyugodtabban tudnak készülni az érkezésére. A tapéta színe, az első rugdalózók…

A vizsgálófej ismét megindul a hason. Az orvos keresgél. Próbálkozik. Sajnálom. Nem látni semmit. Ma nem tudom megmondani…

Az anya csalódástól bepárásodó szemmel még egy utolsó pillantást vet a képernyőre, melyen még gúnyosan ott virít a kisbaba hátsó fele.

1. jelenet

2019

Basile-nak hívnak. A hátsó felemet mutatva kezdtem az életem.

Vajon ezért van, hogy mindig úgy éreztem, mintha másik bolygóról érkeztem volna?

Negyvenkét év után azt hiszem, ma már jobban tudom, milyen fából faragtak. Sokkal inkább Gepetto, mint egy Ikea bútor fájából.

Ötévesen magamtól megtanultam olvasni.

Hatévesen, miután lélekszakadva rohangáltam az osztálytársaimmal az udvaron, megálltam, két ujjam a nyaki ütőeremre szorítottam, és felkiáltottam:

– Ó, túlságosan gyorsan ver a szívem!

A lány, akibe szerelmes voltam – érzelmi téren is koraérettnek számítottam – felém fordult, és gúnyosan felnevetett:

– Ugyan már, te hülye! A szív nem ott van, hanem itt – bökött a mellkasomra.

A felcsapó nevetés elvégezte aknamunkáját, az incidens után menthetetlen kreténként tekintettek rám, és ez a hírnév egészen az év végéig elkísért.

Meg kell hagyni, ügyetlen gyerek voltam, az a fajta, aki nem számíthat a társai kegyelmére.

Jó eszű és ügyetlen testű gyerek. Kétbalkezes a kortársakkal való kapcsolatban. Sosem tudtam, mit mondjak nekik, hogyan beszéljek velük, hogyan fogadtassam el magam.

A társadalmi életem felpezsdítésére a szüleim a lehető legtöbb meghívást fogadtatták el velem különböző születésnapi zsúrokra és egyéb alkalmakra, ahol együtt lehettem azokkal, akiket a felnőttek „hozzám hasonlóknak” neveztek. Vajon el sem tudták képzelni, hogy egyáltalán nem hasonlítok a hozzám hasonlókra? Hogy képtelen vagyok jól érezni magam a gyerekek között, akiknek egyetlen játékában, egyetlen elfoglaltságában sem osztoztam?

Időnként erőt vettem magamon, hogy részt vegyek a kardozásban a „haverjaimmal”. Egyszer az egyikük kis híján kiverte a szemem. A többiek jót nevettek ezen, nem értettem, miért. A sérült szememre szorítottam a kezem, és a látszat kedvéért, hogy azt higgyék, „jól szórakozom”, mosolyogtam. A síró bohóc, a nevető bohóc. Néha a konyhába menekültem, és megpróbáltam szóba elegyedni a szülőkkel. Élveztem ezeket a beszélgetéseket, melyekben egy szinten érezhettem magam a felnőttekkel. Ők meglepett, kíváncsi szemmel néztek rám. Néhány percre belementek a beszélgetős játékba, azután elhangzott a kiűzetés ítélete:

– Nem akarsz inkább a többiekkel játszani, nagyfiú?

Szent ég, hogy fel tudott húzni ez a mondat. Ha nagyfiúnak nevezünk egy gyereket, azt éreztetjük vele, milyen kicsi! Rémálom.

Idővel megtanultam alkalmazkodni, és a társadalmilag legelfogadhatóbb reakciót adni. Az elvárt arckifejezéssel. Annak érdekében, hogy minél jobban felmérjem a társaim hangulatát, és elébe menjek a kockázatoknak, melyek ezzel a kegyetlen korosztállyal együtt járnak, folyamatosan bekapcsolva tartottam hiperérzékeny szenzoraimat. Szinte állandó készültségben éltem. Kimerítő volt.

El sem tudom mondani, mi mindennel próbálkoztam, hogy gyorsabban nőjek. Azt hiszem, gyerekként én ettem a legtöbb levest a világon. Én ültem a legegyenesebben a széken. Míg a testvéreim a korukhoz illő játékaikba merültek boldogan, én egy sarokba húzódva lexikonokat olvastam, hogy mindent megtanuljak és felnőttként beszéljek.

A növekedésgyorsító program mellett igyekeztem kielégíteni kielégíthetetlen kíváncsiságomat is mindennel szemben, ami az elektronika és a mechanika területéhez tartozott.

Volt, hogy elkirándultam egy közeli szeméttelepre, ahol a legkülönfélébb szerkezeteket gyűjtöttem be. Hazaérve szétszedtem őket, hogy tanulmányozzam a felépítésüket. A testvéreim értetlenül figyeltek. Anyám megszidott. Vérmérgezést akarsz kapni? Megtiltom, hogy oda menj! És ha megvágod magad? És ha elesel? Ha megharap egy patkány? És ha véletlenül összepréselnek, mint egy autókarosszériát?

Hihetetlen, milyen gazdag az anyák fantáziája. Ám a túlféltés kilengéseivel együtt is nagyon szerettem anyámat. Ő volt az egyetlen, aki ígéretesnek látta furcsa, álmodozó firkáimat. Kis koromtól kezdve valószínűtlen találmányok terveivel, metafizikai értekezésekkel, versekkel rajzoltam, írtam tele a füzeteimet…

Amikor a szünetekben a sci-fi nagy klasszikusait olvastam az udvaron, mint a Robot-sorozatot Asimovtól vagy A Dűnét Frank Herberttől, hallottam, hogy néhány műveletlen osztálytársam gúnyolódik rajtam: az volt a szórakozásuk, hogy megtalálják azokat a szavakat, melyek igazán bántanak. A rosszindulatúak gondosan mindig elég hangosan beszéltek ahhoz, hogy az áldozatuk meghallja őket. Hagyd, olyan fura gyerek!

Éreztem a megvetést. De meglepetésemre némi félelmet is. Vajon miért lehetek félelmetes nekik, én, aki a légynek sem ártok sosem?

Kikerestem a fura jelentését a szótárban. A megszokottól eltérő, nehezen érthető. Tehát a többiek szemében nem vagyok teljesen normális. Sokat tépelődtem ezen. Mi lehet a normalitás? Bizonyára olyasmi, ami megnyugtatóan hat. Bárcsak jobban érteném, mi a lényege, gondoltam sokszor magamban.

Az alsó tagozat utolsó évében arra jutottam, hogy létrehozom magamnak a normalitás megfigyelőállomását. Nagyon komolyan vettem a dolgot, egy füzetbe feljegyeztem az elképzelhető cseleket: Megosztok egy kis csokit az órák után az osztálytársakkal. Kevesebbet jelentkezem, és főleg nem felelek mindig jól. Merek egy kicsit szemtelenkedni a tanítónénivel. Szeretem a focit és a szakadt farmert. Barátnőm van (kihúzva, átírva: Kitalálok magamnak egy barátnőt). Zajosan kiköpöm a spenótot a menzán, és úgy teszek, mintha a világ leggusztustalanabb dolga lenne. Művért veszek halloweenre. Ollóval a padba vésem a kezdőbetűimet, és nem kapnak el…

Nemes próbálkozásaim ellenére az a gyerek maradtam, akivel „ciki” barátkozni.

Akkor sem javultak a dolgok, amikor középiskolás lettem. A kíváncsiság tárgyából örökös bűnbak lettem. Akkor végre megértettem, hogy cselekednem kell.

Meg kell találnom a módját, hogy elfogadjanak. Ha más nem, azért, hogy abbahagyják a kis mikrozaklatásokat, melyek már igazán kellemetlenek lettek, és elkerüljem a suli kis vadembereinek a verekedését, melyekben nemcsak a testem, de az önérzetem is sérült. Az önérzet pedig nem gyógyul olyan gyorsan, mint a test…

Szerencsémre apám barkácsoló alkat volt. Imádta az öreg motorokat. Felvásárolta, rendbe hozta, azután eladta őket. Így aztán lenyűgöző szerszámkészlethez nyílt hozzáférésem. A lehető legtöbb időt töltöttem a békés, inspiráló környezetben. Egyedül. Nyugodtan, a magam világában, négyszemközt az álmaimmal. Végre otthon voltam. Ott alkottam meg az első összetett bigyóimat. Géppókokat. Egy mozgásérzékelőt összekapcsoltam egy gyorsulásmérővel. Így ahányszor egy kéz bizonyos sebességgel közeledett a pókhoz, hogy elkapja, az elszaladt. Egy mozgás közben világító piros leddel tettem teljessé a prototípust. Nagyon hatásos volt!

SpiderTricknek neveztem el. Nagy sikert arattam a szünetekben az iskolaudvaron. Ahogy híre ment a találmányomnak, rendelések is érkeztek rá a környék nagymenő gimnazistáitól, akik imádták a jó üzleteket. Tőlem bagóért vették a SpiderTricket, aztán háromszor annyiért adták tovább. Akaratom ellenére belekeveredtem a bizniszbe. Végül az igazgató is tudomást szerzett a feketepiacról. Ügy lett belőle. Behívatták a gyerekeket. A szülőket. Hatalmas fejmosást kaptunk. Végül átmenetileg kizártak.

Minden önuralmamra szükségem volt, hogy ne törjek ki üdvrivalgásban a kizárásom hírére, mely egy csapásra véget vet a népszerűtlenségemnek, erről meg voltam győződve. És valóban, két héttel később dicsőségesen, tisztelettel övezett „lázadóként” térhettem vissza az iskolába.

Mondanom sem kell, ez után a kaland után alig tizenkét évesen örökre megfertőzött a feltalálás szenvedélye.

2. jelenet

Arthur féltérdre ereszkedve annyira a feladatába merült, hogy alig hallotta a barátja szavait.

– Na, gyere! – mondta a fiú. – Lépjünk!

– Jól van, nyugi, tesó! Őrködj tovább, míg befejezem…

Médine egyik lábáról a másikra állva figyel. Arthur pontosan látja, hogy a barátja elátkozza magában. Talán igaza van, hogy aggódik. Ha elkapják őket, végük. Nem éppen üres lap már a bűnlajstromuk, nem kockáztathatnak újabb tételt rá. Arthur azonban megrögzött optimista, és a hidegvére minden próbát kiáll.

– Igyekezz! – nyugtalankodik egyre idegesebben Médine.

Arthur térdelve megrázza a festékes flakont, hogy folytassa a tagjét. Két hete dolgozik a terven. Talált egy jó, rácsos csatornafedőt. Sok időbe telt, míg elkészítette a sablont. A szobájába zárkózva, amikor anyja azt hitte, alszik, felkelt, hogy a rajzon dolgozzon, aprólékosan kidolgozta, azután kivágta a polipropilén lapból az X-Acto, a vékony és nagyon éles penge segítségével, mellyel nagy pontossággal készíthető el a sablon minden részlete.

– Várj! Az utolsó simítások.

Arthur látja, hogy a barátja nem bírja tovább. Nagyon dühösnek látszik.

Bárhogy is van, most már késő visszavonulót fújni: be kell fejeznie. Nem számít a társa hangulata. Arthur a mattfeketét világító kékre cseréli. Leveszi a nagy szórófejet, túl széles vonalat húzna, inkább a részletekhez illő skinny fej mellett dönt. Őszinte öröm árad szét benne, ahogy a graffiti fényleni kezd. Eljött az igazság mindennél izgalmasabb pillanata. Gyors mozdulattal elveszi a sablont.

– Nos? – kérdi büszkén.

Médine elámul. A szeme előtt a csatornafedél csontvázzá alakult, a rács alkotja a bordákat, felette pedig az üzenet, melyre Arthur nagyon büszke: Színek és csatornák. Arthur örül, hogy az alkotással hangot adhat a lázadásának a rendszerrel szemben, mely elnyomja azzal, hogy bele akarja kényszeríteni a számára túl kicsi öntőformába! Örökös rossz tanuló, akire izzó bélyeget sütött az iskolai kudarc, és néha úgy érzi, semmire sem jó, a csatornába való… Bárcsak megtalálná a helyét!

Ahogy elpakolja a felszerelését, a kabátja alja szerencsétlen módon beleér a még nedves festékbe.

– Ba… elkenődött! – kapja fel a vizet.

Médine a karjánál fogva rángatja, most már tényleg nagyon izgul. Egy felnőtt közeledik. Még rosszabb. Egy rendőr. Arthur felkapja a holmiját, és a két barát fut, ahogy a lába bírja. Hallják, ahogy az üldözőjük kiabál utánuk. Arthur a barátjára pillant, látja, hogy Médine nehezen tartja a tempót.

– Erre menjünk, gyere utánam!

Ha nem futnak gyorsabban, elkapják őket. Kiérnek a város nagy szállodája elé.

Arthur a hátsó udvar, a gazdasági bejárat felé húzza Médine-t. Kocsikban lepedők várják, hogy a tisztítóba vigyék őket. Beugranak közéjük, és elrejtőznek az ágynemű alatt.

Nem sokkal később kifulladva ér oda a rendőr.

– Nem látott erre két fiatalt?

A szobalány megvonja a vállát. A rendőr sóhajtva távozik.

Ezt megúsztuk, gondolja magában a teljesítményére büszkén Arthur.

Hirtelen érzi, hogy megmozdul a kocsi.

– Hé!

A szobalány felsikolt rémületében, ahogy két kócos gazfickó ugrik elő a lepedők közül. Kíméletlenül elzavarja őket. Csak azután tör ki belőlük a nevetés, hogy befordultak az utcasarkon.

A pékség felé indulnak. Megéheztek a nagy izgalomban. Egy-egy csokis papuccsal és kólával jönnek elő, és boldogan, a jól végzett munka örömével fogyasztják a cukorbombát.

Megszólal Arthur telefonja.

– Várj, anyám az! – Majd hangnemet vált: – Halló, anya? Ne aggódj, már megyek hazafelé. Nem, nem csavargok, Médine-nel vagyok, eszünk valamit. Persze, megírom a leckéket! Megírom, mondom! Most mennem kell, az utcán vagyok. Mindjárt hazaérek…

Arthur arca nagyon zárkózott, ahogy leteszi a telefont. Médine kineveti. Arthur gyilkos pillantást küld felé. A megszokott kereszteződésüknél egy pacsi után elválnak.

Arthur a zsebébe mélyeszti a kezét, és a fejére húzza a pulóvere kapucniját. Végigmegy a vásárlóutcán. Nem akarja tovább bőszíteni az anyját. Így is elég feszült már otthon a helyzet. Mégis felfigyel a sarkon nyíló új üzletre. Hetek óta munkálatok folytak benne. Vajon mi lesz benne? Optikus? Telefonbolt? Fodrászat? Már előre csalódást érez. Nem, egyik sem. Ahogy közelebb lép, a portál igencsak felszítja a kíváncsiságát. Fekete alapon fehér, szép kalligráfiájú betűkkel az áll rajta: Pöttyös zebra bazár.

3. jelenet

Basile, a boltod még hagy maga mögött kívánnivalót…, mondom magamban a szokásos maximalizmusommal. Órák óta rendezgetem az üzletet. Igaz, jut rá időm. Nehéz már az első nap tömegeket vonzani. Nincs ebben semmi szokatlan. Erre járnak, megállnak egy pillanatra a kirakat előtt, érdeklődnek.

Azzal, hogy fél évvel azelőtt visszatértem Mont-Venusbe, mintha a forráshoz tértem volna vissza. Mont-Venus… Még ma is megmosolyogtat a név. Magam előtt látom anyámat, ahogy lefegyverző komolysággal magyarázza, amikor a címünket kell megadni: „Venus, ékezet nélkül, kérem, a venir, jönni igéből”. Igen, a föld szülötte visszatér. Nem menettérti, csak oda. A múltamtól megfosztva, meggyilkolt, de még mozgó emberként jöttem vissza. Olyan férfiként, akinek mindene megvolt, és megtalálta, hogyan veszítheti el a lényegét. És éppen ezt keresem itt: a lényeget. Újra kezdem a nulláról, teremtő lendülettel újra kitalálom magam egy olyan tervvel, melynek igazán van értelme. Újjászületek a hamvaimból. Vége a pénz és a siker őrült, önző hajszolásának. Most már csak nyugalomra, békére és egyszerű örömökre vágyom. Nem üzletet nyitok. Új életet kezdek. Tisztábbat. Autentikusabbat. A tárgyak, melyeket feltalálok, megmozgatják a fantáziát és merészebb gondolkodásra sarkallnak. Semmiféle gyakorlati hasznuk nincs… épp ez érdekel bennük. Az ajtóra szép, dőlt betűkkel felfestettem: Provokatív tárgyak boltja.

Pontosan tudom, mekkora kockázatot hordoz ilyen üzletet nyitni Mont-Venusben. Isten a tanúm, szeretem Franciaországnak ezt a csinos szegletét ötvenezer lakosával, akik büszkén őrzik a múlt hagyományait… de azt be kell látnom, hogy nem épp a haladó szellemiségéről híres a város. És a bazár nagyot szólhat a vásárlóutcán, ahol a hagyományos boltok sorakoznak.

Persze a concept store üzletem először zavarba hozza a közönséget. De bizakodó vagyok. És imádom a gondolatot, hogy hozzájárulhatok annak bizonyításához, hogy a feltaláló, újító szellemiség nem csak a metropoliszok sajátja.

Mit számít, ha a helyiek eleinte megbotránkoznak? Az a célom, hogy meglepjem, hogy rávegyem őket, hogy engedjenek a kíváncsiságuknak, lépjék át a küszöböt, és fedezzék fel a világomat. Egy régi, kovácsoltvas cégért hasznosítottam újra, arra festettem a messziről is jól látható pöttyös zebra logót. Kerek logó, közepén egy stilizált zebrával, melyen a csíkokat pöttyök váltották fel. Olyan képet kerestem, ami grafikusan is kifejezi a szokatlanság gondolatát. A zebrát az egyik legkifejezőbb állatnak láttam a hihetetlen csíkjaival. De még a csíkok is túlságosan megszokottak, míg egy pöttyös zebra, akár egy ötlábú bárány, sokkal különlegesebben hat. A bolt teljes berendezését modern, kortárs szellemben terveztem meg, a stílusok vidám keveredéseként. Kívülről határozott designer hangulatot áraszt, belül inkább vintage, mint egy loft-műhely. Fontosnak éreztem az erős kontrasztot. Először is a fekete fa homlokzat, a sötét és elegáns, modern esztétika nagyon tetszik: letisztult vonalak, a cégéren elegáns, időtlen fehér kisbetűkkel – az elzevir az a tipográfiában, mint a kis fekete ruha a divatban. A nagy vitrin előterében a vezető találmányok állnak, mögöttük belátni az üzletbe is: különbözőek a terek, mint megannyi különböző csomagolás a limitált szériában készült tárgyaknak, mely kiemeli költőiségüket, titokzatosságukat vagy provokatív természetüket. Itt egy nyers téglafal, ott egy fehérre festett, amott egy fekete, és fenn, a galérián az irodám-műhelyem, melyhez egy acél csigalépcső vezet. A bolt első része fényárban úszik, hála a hatalmas ablakoknak és a nagy belmagasságnak.

A látogató úgy sétál a pultok között, akár egy kiállításon, és kedve szerint megáll az előtt a találmány előtt, mely megszólítja. Valójában azonban a helynek semmi köze egy művészeti galériához. A Pöttyös zebra bazár legalább annyi megélni-, mint látnivalót kínál. Az emberek eljönnek, meglepődnek, szórakoznak, leülnek, esznek, isznak, csevegnek…

Mint a kíváncsiság temploma, ahol nem kell suttogni.

Még egy mini teasarkot is berendeztem, kényelmes és hívogató retró bútorokkal, és egy fém táblára némileg átformálva festettem fel a szlogent: Home sweet home helyett azt: Shop sweet shop.

Ahogy sötétedni kezd, a kirakatüveghez lépek, hogy megszemléljem a kovácsoltvas pöttyös zebra cégért, mely lágyan lengedezik a szélben. Büszke vagyok.

Hirtelen csilingel a bejárati kis harang. Egy magas fiú lép be. Hány éves lehet? Tizenöt, tizenhat?

– Jó estét! Isten hozott!

A pillantása azonnal megállítja szívélyes lendületemet. Félrehúzódom, hogy teret engedjek neki, hogy szabadon, kedvére nézelődhessen. Ám közben rámolást tettetve a szemem sarkából figyelem.

Felfigyelek a fekete festékfoltokra a kabátján. Az ujjai is foltosak. A fejére húzott piros kapucnival úgy fest, mint egy forradalmár. Biztosan így akarja csillapítani a belső lázadását, melyet nehezebben visel, mint mutatja. Futólag megvizsgálom kerek arcát. Harmonikusak a vonásai a kissé ferde orra ellenére is, fekete, csillogó szeme valahogy mintha kitérne előlem, gondosan vágott, barna haja kontrasztot alkot hanyag öltözködésével. A divat kötelező érvénnyel diktálja a stíluselemeit, ahogyan a generációjához tartozó fiúknak mind: leggyakrabban fokozatos vágás, oldalt nagyon rövid, felül hosszabbra hagyott frizura, hangsúlyos választékkal.

Elmosolyodom a konformista frizurán, mely a saját ellentmondásaimra emlékeztet: hogyan tartozzon az ember egy csoporthoz úgy, hogy közben megőrzi a különbözőségét?

A kamasz az első pulthoz lép, melyen gyerekkorom kis bigyója kapott helyet: az új generációs SpiderTrick. Nem érti, hogy működik. Ez idegesíti. Hagyom. Ha megmutatnám, azzal elrontanám a felfedezés örömét. Megteszi az erőfeszítést, elolvassa a kis bemutató kartont, mely felfedi a mechanikus lábakon járó pókom titkát. Megérti a mozgásérzékelő és a gyorsulásmérő rendszerét, mely beindítja a mozgást, amint egy kéz közelít. Elmosolyodik, és kétszer, háromszor kipróbálja.

Úgy érzem, átjutottam az első körön a szigorú zsűri előtt.

A fiú újra bizalmatlanra váltva nézelődik tovább a „készgondolat” tárgyak között. Megáll a „konzervdobozok” előtt, melyek az elme megnyitását célozzák.

Az elsőn ez az üzenet áll: Az álmok nem szardíniásdobozban teremnek.

Benne négy kis festett fa szardínia sorakozik. Mindegyiken két ellentétes jelentésű szó áll, hogy elgondolkoztasson arról, milyen életet szeretnénk: Nagylelkű vagy szűkmarkú? Konstruktív vagy kritikus? Merész vagy félős? Kezdeményező vagy passzív?

A kamasz a fejét vakarja. Le merném fogadni, hogy erősen gondolkodik.

Eltölt az öröm. Felvesz egy másik dobozt, látom, hogy mozog az ajka, ahogy elolvassa a feliratát: Politikakonzerv. Kinyitja, és összerezzen, ahogy egy üzenet ugrik elő, mint a bohóc a dobozból: Mondj nemet a konzervativizmusra! Felém fordul, és gúnyosan megszólal:

– Ezek a konzervek semmire sem jók!

– Praktikus szempontból tényleg nem – felelem derűsen. – Egyébként meg szerinted semmit sem ér egy tárgy, ami elgondolkodtat, vagy épp csak mosolyt fakaszt?

Összeszűkül a szeme, mintha végigszkennelne. Már majdnem visszavág, de azután visszafogja magát, és úgy tesz, mintha a vintage Heinz Baked Beans konzervre összpontosítana, mely Obama szlogenjét viseli: Yes, we can!{1}

Felragyog az arca, ahogy leesik neki.

– Ügyes!

Rámosolygok.

– Akarod, hogy elmagyarázzam a bolt koncepcióját? – próbálkozom.

– Nem, köszönöm! Csak körülnézek.

Gyorsan elhalad a lámpa előtt, melyen az ÁLOM szó áll két irányban, míg a talapzatán az olvasható: az álom irányt mutat, majd megáll egy szokatlan homokóra előtt.

– Ez mi?

– Ez a Múlik az idő-óra. Látod, tizenkét homokóra áll két sorban. Mindegyikben egy óra, míg lefolyik a homok. Így egy szempillantás alatt megtudhatod, hány óra van… de elsősorban egy szép tárgy, mely emlékeztet a múló idő értékére.

– Nem rossz.

Tetszik neki az óra.

– Mennyibe kerül?

– Nyolcvankilenc euró.

– Na ne…

Leteszi.

Aztán egy fekete keretre esik a pillantása a falon.

Benne… semmi. A szemöldökét ráncolja, és kérdőn felém fordul.

– Ezt nem értem! Semmi sincs benne.

– Pontosan – mosolygok rá. – Itt a semmit lehet nézni. Tekintsd konceptuális művészetnek. Arra indít, hogy elgondolkozz a semmi hasznosságán. A keret üres. Metaforikusan azt üzeni a nézőnek, hogy jó, ha helyet hagy az életében a semminek, ahelyett, hogy túl akarná tölteni mindennel. Kell idő az álmodozásnak, a létezésnek… a semminek! Például annak, hogy leüljön, és csak érezze, hogy él. Hogy jelen legyen a jelenben. Képzelj el egy kottát szünetek, csendek nélkül. Elviselhetetlen kakofónia lenne. Pedig hány ember van manapság, aki folyton tevékenységekkel, idegeskedésekkel, mindenáronokkal tölti meg az életét? Minden túl gyorsan megy, futunk az idő után, úgy szeretnénk időt nyerni, ahogy fogyasztói hitelt veszünk fel: anélkül, hogy a lehetőségeink igazán megengednék. Az időt úgy kell hallgatni, mint a csendet. Csak akkor ölt formát, ha engedélyezzük magunknak, hogy nézzük, ahogy létezik. Ha nem, kicsúszik a kezünkből.

– Talán semmi, de mindent megváltoztat – teszem hozzá mosolyogva.

Látom, hogy leesik neki. Örülök. Épp megszólalni készül, amikor megcsörren a telefonja. Lázasan keresni kezdi a zsebében, s közben káromkodik néhányat. Szemmel láthatólag várják valahol. Nem fogja végignézni a boltot. Kár, pedig most jöttek volna a legszebb darabjaim. Majd máskor talán. Nézem, ahogy elmegy, megindít, hogy egy nagy kamasz fogékony volt a bazár szellemiségére. Ami pedig a SpiderTricket illeti, melyet a zsebébe csúsztat, úgy teszek, mintha nem venném észre.

4. jelenet

Giulia ugyanúgy éli meg a hétköznap reggeleket, mint mindenki más, a megszokás diktálja a mozdulatokat, a ritmust. Éppen indulni készül otthonról, az előszoba komódjáról felkapja a kulcscsomót. Mielőtt kilépne, akaratlanul is vet egy pillantást a tükörbe. Észreveszi, hogy két kis ránc jelent meg a szeme sarkában. Elgondolkozik, hogy vajon tetszhet-e még valakinek. Megvizsgálja magas arccsontját, fehér bőrét, lágy vonalú ajkát, hosszú, feketére festett szempilláit, melyek csinosan kiemelik kék szemét. A nyaka tövében egy fekete, bogárra emlékeztető anyajegy a visszafogottsága mögött rejtőző szenvedélyes temperamentumról árulkodik.

– Megyek! – kiabál be a fiának.

Hallja, hogy morog valamit a szobájából. Tudja, hogy még nem készült el. Megint el fog késni a suliból, gondolja idegesen.

Ameddig csak vissza tud emlékezni, a fia soha nem jeleskedett a szabályok, az utasítások, a keretek tiszteletben tartásában. A hosszú évekre gondol, míg türelmesen próbált segíteni neki, hogy alkalmazkodjon az iskolarendszerhez, és reménykedett, hogy véghezviszi a lehetetlent: a kör négyszögesítését. Alsóban még kevésbé látszott, mennyire nem illeszkedik az iskolai rendbe. Akkoriban a fia mindenkinél jobban használta ki a tehetségét, hogy a lehető legkisebb erőfeszítést kelljen kifejtenie. Sajnos ahogy nőtt, már nem működött a csalás. Kudarcról kudarcra haladva be kellett látni: Arthur nem tanul. Ettől kezdve az iskola lassan kínszenvedéssé változott. Anya és fia között pattanásig feszült a helyzet. Bármelyik pillanatban robbanhatott… Giulia tudta, hogy az, hogy Arthur apja elment, és különváltak, nem javított a helyzeten. Az exférje vajon a felelősség elől menekült, mely egy atipikus gyerek nevelésével jár, aki úgy nő, mint a vadvirág?

Giulia sötét gondolataiba merül, és felsikolt, ahogy egy autó kis híján elüti. A vezető káromkodva szidja. Elnézést kér. A stressz és a reggel óta rá telepedő rosszkedv számlájára írja a figyelmetlenségét.

Alighogy kikelt az ágyból, fáradtnak érezte magát. Mostanában egy pillanatra sem hagyja el ez az érzés. A kávéfőző felé tartva egymás után megbotlott Arthur széthagyott cipőjében – melyet természetesen a fűző kioldása nélkül vett le –, Arthur hátizsákjában – melyet előző este óta nem nyitott ki –, Arthur zoknijában – a közeli napokban a tavaszi nagytakarításkor bizonyára a lakás legfurcsább pontjain bukkannak fel a fél párak –, s végül magában a száznyolcvan centis Arthurben. Köszönésképp egy rekedt morgást kapott és egy gyors, futó puszit, miközben a fia egy percre sem állította le a fülében dübörgő rapet. Ennyi használat után a fülhallgató már a hallószervei részévé vált.

Giulia épp eléri a buszt. Az úton hirtelen úgy érzi, virtuális levelet kell írnia a fiának, ki kell öntenie a szívét, mely annyit sodródik a szeretet és az aggodalom között. Ilyen a kamaszkor? Úgy suhannak a fejében a szavak, mint a táj az ablak előtt.

Arthur… szeretlek, én sem. Ezt a dalt játsszuk mi ketten az elmúlt időszakban.

Persze hogy szeretlek. Akkor miért tudnálak sokszor megfojtani? Talán ezért nevettem annyit a Simpson családon, az apa, Homer mániájával, hogy meg akarja fojtani Bartot.

Milyen csábítóak időnként ezek a dühkitörések! Anyák nyomás alatt. Nők az idegösszeomlás szélén. Fiam, elárulom, olyanná teszed az életem, mint egy Almodovar-film.

Melletted sziszifuszi munka a háztartás. Örökös könyörgés, hogy tedd meg az együttéléshez elengedhetetlen alapvető mozdulatokat. Csupa apró, legitim kérés, mely a legtöbbször falra hányt borsó marad.

Ezek az egyszerű dolgok talán háztartástan doktorátust követelnek?

El tudod képzelni, hogy a vécéülőke nem szebb felhajtva, a ruháid összehajtása nem az, hogy gombócba gyűröd őket, hogy a tiszta ruha nem a szennyesbe való, ahogy a piszkos sem a tiszták közé a szekrénybe, hogy másban is lehet aludni, mint a legszebb, frissen vasalt pólód, hogy megteríteni nem csak annyi, hogy  két tányért dobsz az asztalra, hogy bármit is gondolj, a szivacsok nem döglött patkányok, ahogyan az összesöprendő morzsák sem undorító rovarok, hogy a szemét a barátod, és hogy a kedvenc kekszed nem nő vissza a szobád padlóján heverő dobozokba…

Tudom, hogy a lelked mélyén azért irtózol ezektől a feladatoktól, mert félsz, hogy elveszíted a kiváltságaidat. Biztosan úgy gondolod, hogy ha megmutatod, hogy meg tudod csinálni, soha többé nem csinálom meg neked én. Biztosan úgy érzed, hogy a gyerekkorod utolsó perceit éled, és élvezni akarod még egy kicsit az aranykor végét, amikor mások gondoskodnak rólad.

Felszáll egy nő babakocsival. Hány évig neveli még a gyerekét!, gondolja együttérzőn Giulia. A France 5 egyik reklámja jut eszébe: „Nevelés! Sértés lenne?”. A nevelés nem csúnya szó, hanem hatalmas felelősség. Nem könnyű, és nem is szórakoztató. Nem gondolta, hogy egy nap tiltások imamalma válik belőle. A sok ne csináld ezt, ne csináld azt, ami a gyerek egyik fülén be,
a másikon ki...

Fiam, a múlt héten egy hajszál választott el attól, hogy időpontot kérjek neked a fülészeten, hogy ellenőrizzék a hallásod. Szelektíven hallasz, lyukak tátonganak a süketek párbeszédeiben, melyeket folytatunk. Mégsem akarom bedobni a törölközőt. Tudom, hogy a kapcsolatunk pattanásai idővel… és
a korral elmúlnak majd.

Giulia a megszokott helyen leszáll. Észre sem veszi, milyen bájosak az utcák, ahogy végigsiet rajtuk, az alacsony, az okker különböző árnyalataira festett homlokzatú házak, a csinos kovácsoltvas erkélyek, ahogy elhalad a botanikuskert árkádja előtt, pillantásra sem méltatja a híres Vénusz-kutat, csakis az óráját figyeli. Nehogy elkéssen a fontos videókonferenciáról a párizsi központtal, mely, mint jelezték, egy „kiemelt fontosságú” tervet kíván elővezetni. Ahányszor csak jelentkezik a központ, a pánik szele söpör végig az alegység kis csapatán. Giulia jól ismeri ezt a nyomásgyakorlást, melyben nagyon, sőt, tragikusan komolyan veszik az ügyfelek minden új kérését.

Pedig igazán nincs miért, gondolja idegesen. Gondolni sem akar rá. Az ürességre, a benne tátongó mélységre, melynél igyekszik nem leragadni. Mert menni kell tovább. Nem engedheti meg magának a luxust, hogy azt képzelje, másképp is mehetnek a dolgok. Nem teheti meg, hogy szembenéz az értelmetlenség érzésével. Azért jön dolgozni nap mint nap, mert muszáj. Ez minden. Távolról nézve még irigylésre méltónak, hálásnak is tűnhet a helyzete… De akkor miért érzi ezt a kiábrándulást, ha a karrierjére gondol? Nem olyan rossz…, próbálja győzködni magát. Tudja, hogyan nyomja el magában a gondolatait.

Belép az Olfatum kis előterébe, ahol az ideiglenes recepciós szinte fel sem nézve köszön. Szemben vele egy kék kanapé, két sárga és ezüst párnával várja a ritkán érkező látogatókat. A falon átlátszó kis táblák mutatják be a cég vezető termékeit. Giulia gyorsan leteszi a holmiját a hófehér íróasztalára a hófehér falú szobájában, a hófehér illatminták között. Félelmetesen letisztult a környezet, mintha a szagláson kívül semmilyen más érzéknek nem juthatna hely. Az Olfatum cég nem engedi az irodák személyre szabását, így sokkal inkább laboratóriumi, mint alkotó hangulat uralkodik. A sors iróniája, ha tudjuk, hogy a