Gulácsy Irén

Nagy Lajos

király

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-327-0

Első rész

A NAGYSZOMBATI BÁL

1

Demeter esztergomi érsek, Isten kegyelméből Magyarország első bíboros papja, áldást vetett a fényes gyülekezetre, és Szigeti István kalocsai érsek magasra emelte a feszületet. Ezzel véget is ért az a nevezetes ceremónia, mely az Úr 1380-ik éve, Pünkösd havának tizedik napján megpecsételte Zsigmond luxemburgi őrgróf és Anjou Mária jövendő frigyét. Igaz, hogy a mátkák még csak tíz-tizenkét esztendőt számláltak, de szokás lévén a korai eljegyezkedés, az összemátkásodáson senkinek sem jutott eszébe csudálkozni.

Annál több csudáló tekintet érte Lajos királyt, aki férfiúi és uralkodói fölségének teljében, most hagyta el neje oldalán a nagyszombati királyi kastély lovagtermét.

A bámulat nem maradt néma.

Alig tevődött be az ajtó a királyi pár mögött, az udvari nép megnyüzsdült.

A Báncza nembeli Péterfia János macsói bán, teljes neve szerint Horváthy-Hericart odacsettintett a mellette álló palatinusnak:

– Láddsza, ni…! Falsus volna a híresztelés?

– Mire vél nagyságod? – kérdezte a szálas növésű, izmos barna ember.

– Hallám rebesgetni, mintha… lefelé szállna a hinta őfölségével…!

A palatinus, Garay Miklós komoly, kemény arcán árnyék suhant keresztül.

– Mért szállna lefelé? – tudakolta kicsit érdes hangon, s megütődve mélyedt a Horváthy János verdeső szemébe.

Igen sötéteknek, szinte feketéknek látszottak ezek a szemek. Pedig valójában kékek voltak, mint a hegyi tó tükre. Hanem a sovány arcból előreugró szemöldökcsontok és a középütt összenőtt, sűrű szemöldökseprűk olyan nagy árnyékot vetettek rájuk, hogy csak akkor lehetett az igazi színüket látni, ha egész közel hajolt hozzájuk az ember.

Garay azonban nem érzett most kedvet ehhez. Valahogy egyszerre kelletlenné vált előtte ez a nyúlánk, szikár férfi, az ő hajlékony mozdulataival, sima szájával s a fülébe suttogott egész bizalmaskodásával együtt.

Önkéntelenül hátrébb húzódott hát tőle, s állát olyan kemény mozdulattal vetve föl, melyről nyomban kitetszett a sokszorosan hadviselt és parancsoláshoz szokott katona, ismételte meg a kérdést:

– Mért szállna lefelé?

– No…! A sok háborúskodás! A kapott sebek! Meg a pestis, kin átvészelt urunk…!

Egy kis szünetet tartott Horváthy. Aztán, gyors fordulattal meggyőződve arról, hogy senki sem fülel köröttük, előrehajolt, és fojtottan fűzte hozzá:

– Deméndy Lászlót solválta…!

– Hát osztán! Őeminenciája váradi püspökké neveződött. Két széken nem ülhet egyszerre?

– Nem ám! – sípolt Horváthy a fogai közül. – Csak hogy mén inkább Váradon és mén ne az udvarnál legyen az az egy széke?

– Mert őfölsége remunerálni akarta az orvosi szolgálataiért!

– Vagy elküldeni, lévén hogy nem bízik tovább a tudományában! Ez az, no! Erre aránzok éppen! Őfelsége kezdi váltogatni a doktorait. Aligha teszi kellő ok híján…!

A palatinus most már nem véletlenül húzódott hátrébb. Egész szembetűnőleg. És erősen dobbantotta ki hozzá a lépést.

– Elszállt a kigyelmed jó esze, macsói bán uram? Vagy nem látta, amit látott? Lehet férfi délcegebb, nagyszerűbb, mint urunk?

Egész kihevült az olajbarna arca. Merész hajlású sasorrának cimpái hólyagokat vetettek. Szeme nyilakat lőtt. A harag nyilait.

– Ejsze’ azt mondom csupán, kit magam is hallék! – próbált Horváthy védekezni. – Akadnak, akik a kereplőt forgatják, tudhassa tenagyságod! Csak azt esmétellettem.

– No akkor szólja is vissza kigyelmed a híradóinak, hogy vagyunk egy-két bokorral, kiknek markunkba törhetnék a kereplőjük nyele!

A nádor keze valahogy oda talált tapintani a meggyszín bársonytokos, öregszemű gyöngyökkel kihányt díszkardjához. A kard meg odakoccant a márványpadozathoz.

Még nyílt egyet az éles vonalú száj. Hang azonban már nem lett belőle.

A palatinus legyintett, sarkon fordult, s azzal otthagyta a szégyenültségében és sértődöttségében elfakult Horváthyt.

Ennek is zördült a kardja. Nyílt az ő szája is. De hogy mit szisszent a távozó után, azt nem hallotta senki. Még ő maga sem.

A teremben megdördült az éljenzés.

A szertartásnál segédkező két püspöktől, Oppelni László veluni és kujáviai hercegtől s Ziemovit mazovi hercegtől övezve, a kis királyi jegyesek most hagyták el a szálát. Mögöttük haladt a két felséges asszony, a király édesanyja, Jelizaveta, ahogy menyétől megkülönböztetésül szlávosan neveztette magát, és a vőlegényke anyja, szintén Erzsébet, IV. Károly császár özvegye. A személycserét elkerülendő, őt meg Lieslnek nevezték.

A szűkebb udvar utánuk zárkózott. Elsőnek a nádor állt be a rendbe: a Drusma nembeli Garay Miklósfia Miklós, egyébként pozsonyi comes és kunok bírája egy személyben s a király meghitt és egyetlen barátja. Izmos nyaka olyan meredeken állt ki a karja köré kanyarított bársonypalástjából, alakja olyan szálas és erős volt, hogy úgy tetszett, talán akartan sem bírná őket meggörnyeszteni. Ötven-egynéhány évet ha számolt. De bosszúsága, mely még mindig nem párolgott el, most idősebbnek mutatta kerek barna szakállal övezett arcát.

Nyomában erdélyi vajda uram lépdelt: Lossonczy László, a Thomaj nemből. Csak úgy sugárzott róla a jólét és derű. Apró, dévaj pillantású szemei barátságos tekintetet lövelltek a sok prém és ékszer árnyékából. Tokája enyhén rezgelődött, mintha mindjárt valami tréfás beszédre akarna fakadni. Puszta látásától is mosolyra húzódott volna a menetet bámulók szája, ha a nagy darab eleven vígságot történetesen nem épp országbíró uram, Szepesi Jakab követi. De szigort lehelt ennek az éltes úrnak még a kalpagjára tűzött kerecsentoll is! Hátát macskapúpba görbítve úgy lépdelt a nagytekintetű férfiú, mintha az előtte járó talpáról is valami törvényt sillabizálna, s menten leharapná az illetlenül kedélyeskedők orrát.

Utána egy jó hosszú rend selyem-bársony gomolyag felhődzött még. Aranyneműtől súlyos, országos főméltóság megannyi. Majd a két Frangepán testvérrel, István és János, modrus-vegliai grófokkal megszakadt a hivatalos sor. Szép szál, büszke férfiak voltak. Betű szerint tulajdonképp hát már ők sem tartoztak volna az országnagyok közé, de előkelő állapotuk és a királyi házzal való hagyományos kapcsolatuk révén senescallus uram, az udvarmester, sohasem mulasztotta el őket a nemzet bárói közé beilleszteni.

Mire ők elhaladtak, s a három királynő palotáshölgyei, előbb rendet állva, szintén kifelé ömlöttek, a hoppmester az apród úrfiaknak is megadta a jelt.

A puffos, rózsaszín gerezdekre nyíló harisnyanadrágba bújtatott lábak nesztelenül igazodtak. Hétéves fiúcskától a húszesztendős ifjúig, az ország valahány jó eredetű nemzetsége képviselkőzött a kis seregben. A szerszolga ezüstkandelábereket osztott szét a sorszélsők közt. Az égő viasztekercsek csillámló fényt permeteztek a szőke-barna virágfejekre. Ez a menet is elindult.

A terem kiürült lassan. Nem maradt benne, csak a szálldosó por. Vagy eljövendő mostohább idők köde? Ki tudná!

Az előrajló palotai szerviensek[1] nem sokat tépelődtek rajta. Fogták a szőnyeget, megtoszították, felgöngyölték. A nászbaldachin kapcsait kikapdosták, az állványt összehajtották és sarokba lökték. Kinyitották a magas és szűk ablakokat.

A búcsúzó nap visszfényéből néhány bágyadt sugár még bebotlott rajtuk. Aztán kihunyt ez a fény is.

Alkonyodott.

Jegyzet:

1: A „szerviensek” nem afféle háziszolgák voltak. Valójában a köznemesség elődeit tisztelhetjük bennük, akik familiárisként állhattak egy-egy nagybirtokos szolgálatában, de nem mint felszolgáló inasok. (Szakály Ferenc jegyzete)