Ebisawa Asuya

Egymásra ítélve

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ebisawa Asuya

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB:978-963-634-049-0

Ágenda Kiadó

Debrecen

2023

Első fejezet

Sápadt nap fénye kúszott be az iskola egyik termébe. Az őszi sugarak sárgás árnyalatúra festették a padokat, rozsdaszínt kölcsönöztek az egyébként barna falaknak. Az őszi szellő meg-meglebbentette a csipkefüggönyt, zizegésre kényszerítve egy lapot, amit egy zöldszemű fiú csalódottan vizslatott. A dolgozaton piros tintával egy nagy kettes díszelgett, ami belemart a lelkébe. Rengeteget tanult rá. És csak ennyit ért? Fájón dobogott a szíve. Úgy érezte, hogy feladja, mert neki ez soha nem fog menni. A kiábrándulás érzése legyintette meg. Nem szerette volna az álmait hátrahagyni, de belül azt dobogta egy hang, hogy nincs már más megoldás. Nem léphet édesapja nyomdokaiba, ami fájdalmasan hasított belé.

Izzadt homlokából kiseperte világosbarna fürtjeit, és a csengőszóra felállt ő is, de nem a kijárat felé vette útját, hanem aprócska tanárnője felé. A hölgy a hóna alá befért volna, pedig a fiú is csak alig száznyolcvan centiméter volt, de úgy félt a nő sötét, szikrákat szóró szemétől, mint a tűztől. Az idősödő tanerő – mivel már vagy harminc éve okította az újabb és újabb generációkat – feltekintett papírjaiból, egyenesen a szikár fiatalemberre. Szemüvege mögött felhúzta szemöldökét, ami eltűnt ódivatú, fekete frufruja alatt.

– Segíthetek? – kérdezte halkan, miközben a fiú arcát nézte, amelyen az aggódás a szép vonásait egészen sajnálatra méltóvá tette.

– Nem lenne esetleg benne még pár pont, hogy meglegyen a hármas? – kérdezte halkan a fiú.

Bátor volt mindig. Kitűnő sportoló, kitartó, de a matek kifogott rajta. Nem bírta megérteni, pedig több időt szánt rá, mint az összes többi tárgyára együttvéve.

– Többször átnéztem – lágyultak meg vonásai a tanárnőnek.

Szigorú volt, de olykor-olykor a kedvesség jeleit is fel lehetett fedezni rajta.

– Tudom, hogy fontos lenne magának, de ennél többet nem ér a dolgozata. Legalább nem áll bukásra. Négyesre kellene harmadik félévére feltornáznia magát, hogy egyáltalán mérnök szakra beadhassa, és így is kell legalább egy emelt szintű érettségi, ami nem a matek lesz.

– A történelem lesz az emelt szintű tárgyam, és van egy felsőfokú nyelvvizsgám angolból – vágott gyorsan közbe a fiú.

Nem is azért, hogy oktatójának megmutassa, milyen is ő, hanem magának, hogy legyen ereje tovább küzdeni.

– Akkor javasolnám, hogy keressen valakit, aki korrepetálja – elnézett a fiú feje mellett.

A zöldszemű is megfordult, és szembe találta magát osztálytársával. Ugyanolyan magas lehetett, mint ő, és egy sötétkék szempárral méregette a világot. Koromfekete fürtjei semmilyen fésűnek nem engedelmeskedtek. Testalkata átlagosnak volt mondható, sehol egy izom, de arányos karjai, felsőteste, lapos hasa ellensúlyozta ezt. Arca lágy vonalú állban végződött, orra arányosan kicsi, fülei egyenesen tartották vékony, keretes szemüvegét. A lányoknak kifejezetten tetszett, hallotta már susmusolni őket róla. Azonban volt egy nagy baj a fiúval: nem volt túl barátkozó. Ezen nem segített az sem, hogy a kilencedik osztály első félévében – valami fatális baleset folytán – leesett a bordásfalról. A nadrágja beakadt egy kiálló csavarba, és ő alsó ruházat nélkül huppant a padlóra. Azóta nem igazán volt nyugta a fiúktól, akik folyton cikizték, viszont a lányok versengtek a kegyeiért.

A fekete fiú észrevette, hogy őt nézik, így feltekintett a hátizsákjának kicsomózásából, amit egyik kedves osztálytársának köszönhetett.

– Endre, ide tudnál jönni? – kérdezte a tanárnő.

A fiú egy rántással kiszabadította a zsákot, és a hátára vette.

– Lenne itt valaki, akit korrepetálni kellene.

A zöldszemű fiúnak ideje nem volt rá, hogy közbeszóljon. Kicsit kényelmetlenül érezte magát. Soha nem piszkálta a másikat, de soha nem is lépett közbe, így a szituációt igen kényelmetlennek érezte.

– El kellene érnie a négyest.

Endre némán végigmérte a másikat. Izzadt homlokát figyelte, ahonnan a cseppek végigfolytak szimmetrikus arcán, el a zöld szeme mellett, lapos álláig. Orrlyukai kicsit kitágultak, amiből Endre tudta, hogy zavarban van a másik, ezt már többször is látta rajta, ha valamit nem tudott, vagy kényelmetlenül érezte magát.

– Dupla angol órám lesz, utána találkozzunk az iskola előtt – mondta, majd hátat fordított a tanárnak, és a másik fiúnak is, aki némán meredt utána.

Soha nem hitte volna, hogy Endre belemegy ilyenbe. Még a leckét sem adta kölcsön soha, maximum néhány mondatban összefoglalta a lényeget, és mindenki kezdjen vele azt, amit akar.

– Gond letudva – mosolyogta a tanárnő. – Pályafutásom legjobb diákja. Meg merem kockáztatni, hogy az iskola legjobb matekosa évek óta. Neki nem fog problémát okozni bekerülni mérnök szakra.

A zöldszemű rákapta a tekintetét.

– Bizony, nem csak maga szeretne építészmérnök lenni.

A tanárnő fogta a mappáját, és elindult kifelé a teremből.

– Köszönöm – szólt utána a fiú, bár nem volt biztos benne, hogy a megfelelő embertől kap segítséget.

– Nincs mit, tanuljon szorgalmasan – mondta hátra sem fordulva a tanár.

Közben becsengettek, de a fiú csendben elindult, hisz neki nem volt órája, mert meg volt a felsőfokú angolja. Kihasználta az időt, bement a könyvtárba, és elkezdte megírni a házi feladatait, mert tudta, hogy fociedzés után már ki lesz facsarva.

Ahogy kicsengettek hetedik óráról, Endre volt az első, aki elhagyta a termet. Nem igazán szerette az angolt, nem volt hozzá érzéke. Ennek ellenére az egyik legjobb volt belőle. Sokkal több időt fordított a nyelv megtanulására, mint bármelyik tárgyra. Fontos volt számára, hogy bejusson az egyetemre, lehetőleg államilag finanszírozott szakra. Anyukája nem tudta volna kifizetni a tandíjat. Irigyelte mindig is Danit, mert ő még kilencedikben letette a felsőfokú nyelvvizsgát, ami nem épp nehéz, ha az ember több évet kinn él Angliában. Oda járt óvodába, és az iskola első pár évét is ott járta ki.

Csodálta a fiú kitartását, azt, hogy mindent szívvel-lélekkel csinál, legyen szó tanulásról vagy sportról. Ő maga kerülte az utóbbit, mert nem ápolt túl jó viszonyt az iskola testnevelő tanárával. A férfit szadista idegbetegnek tartotta, aki mindig megszégyenítette azt a diákját, aki valamit nem tudott helyesen végrehajtani. Az előző évi bordásfalas incidenséből hónapokig csinált viccet, amit megalázónak érzett a fiú. Végül felmenttette magát, de a kínzó szavak így sem kerülték el. Minden órán végig kellett hallgatnia, hogy mi vár azokra, akik kerülik a tesi órát.

Elhaladt egy csapat lány mellett, akik ránéztek, majd valamit suttogtak egymásnak, és kuncogni kezdtek. Nem szerette, hogy így figyelik minden lépését, és keresik az alkalmat, hogy a közelében lehessenek. Ő nem vágyott erre. Egyikükre sem. Bármelyikükre nézett, csak az üres nevetést látta, azt, hogy dísznek kellene melléjük. Megkaphatta volna bármelyiket, de nem kívánta azt a vihart, amit egy szakítás eredményezhet. A dráma kizökkentette volna nyugodt világából, amire szüksége volt, hogy tanulhasson.

Kiért az iskola épületéből. Október volt ugyan, de egészen jó idő. Egy felhő sem szakította meg a kék ég szikrázását, de a nap már erőtlenül világított. Felhúzta fekete pulóverének nyakát, és a kijárat felé sietett. Remélte, hogy osztálytársa nem fog túl sokat késni.

– Mikor láthatunk egy újabb akrobata mutatványt? – kérdezte egy gúnyos hang a háta mögött.

Ő meg sem fordult, tudta, hogy osztálytársainak megint nem akadt jobb dolguk, így előrángatták a cilinderből az előző évi esetet. Endrét nem igazán zavarta, nem volt túl kommunikatív, vagy épp kedves. Egy arcizma sem rándult, ami kifejezetten hergelte a többieket. Már kilencedikben is ilyen volt. Nem beszélt senkivel, a tesi órai incidenst is csak egy vállrándítással kommentálta. Mindemellett osztályelső volt, akitől nem tudtak olyat kérdezni, amit ne tudna. A lányok suttogásait kifejezetten rosszul viselték a fiúk. Mondani sem kell, milyen hamar híre ment a bordásfalas történetnek, és vele együtt annak is, hogy az áldozat milyen paraméterekkel rendelkezik. Ez még inkább borzolta a kedélyeket. Endre figyelemre sem méltatta a három nagyszájú fiút. Véleménye szerint pont abból volt bennük kevés, ami őt esetleg érdekelte is volna: az ész. A sporton kívül semmihez nem értettek. Annak köszönhették, hogy tavaly is megúszták a bukást, hogy megnyerték a megyei focibajnokságot. Próbáltak a fiúk fogást keresni rajta, de nem találtak. Endre biztos volt benne, hogy valamit megint ki fognak találni holnapra.

– Rendben, bemegyek értük.

Egy nagy sóhajtás közepette a zöldszemű letette a telefonját.

– Nem baj, ha teszünk egy száz méteres kitérőt? Azután nálunk megbeszélhetünk mindent.

Endre csak megvonta a vállát, majd elindult a másik után. Nem is igazán tudta, hogy miért csinálja ezt. Talán azért, mert ő volt az egyetlen, akinek egy rossz szó nem hagyta el a száját, mióta osztálytársak voltak, illetve, hogy látta rajta az akaratot. Mindig nagyra tartotta azokat az embereket, akik tettek azért, hogy elérjék céljaikat. Hányszor látta a könyvtárban angol óra helyett, ahogy verejtékezve próbálja megcsinálni a matek házit. Szívesen segített volna eddig is neki, de soha nem kérte rá, ami az ő nem túl kedves természete miatt volt.

– Óvoda? – ez lehetett az első olyan mondat, amit Endre egy osztálytársának kinyögött.

Dani meg is lepődött, hogy ha nem a tananyagot mondja vissza, a másiknak igen kellemes tónusú a hangja.

– Az, beugrunk az öcséimért.

Endre kissé meglepődött. Nem is tudta, hogy vannak testvérei, és hajlandó értük óvodába menni. Azt hitte, ő is olyan, mint a legtöbb velük egykorú: nem érdeklik a testvérei. Endrének nem volt testvére. Édesapja idő előtt beteg lett és meghalt.

– Megvárhatsz idekint – nyitott be a vasrácsos ajtón Dani, mire a másik csak a szemöldökét húzogatta.

Danit kicsit mulattatta, hogy a másik így meglepődött. Mindig felkészült diák volt, aki tudta, hogy mit csinál, most pedig szinte pislogás nélkül nézte őt, a-mire még szélesebben kezdett a fiú mosolyogni.

Endre végül bólintott. A másik bement, otthagyva őt az óvoda kapujában. Most kicsit pozitív élményként élte meg ezt. Soha nem feltételezett jót másokról, de úgy általában senkiről. Dani volt a focicsapat újdonsült csatára, egy évvel korábban neki köszönhették a megyei bajnokságot. Jó tanuló volt, bár nem kitűnő, de a barátait eléggé furán válogatta meg. Többségében buták és életképtelenek voltak a csapattagok. Talán még Tamásnak, Dani általános iskolai barátjának, volt elég esze, hogy elboldoguljon. Csak azt nem értette, hogy ezek ketten miért állnak szóba ennyire sötét emberekkel.

– Meg is jöttünk – terelt ki Dani az ovi kapuján két teljesen egyforma, három év körüli kisfiút.

Szemeik ugyanolyan tengerzöld színűek, mint bátyjuknak. Korukhoz képest magasra nőttek, akárcsak testvérük. Várható volt, hogy ők sem lesznek alacsonyak, talán még Daninál is nagyobbat nyúlnak, aki tavaly még igen-igen alacsonynak számított. A hajuk sötétebb volt, orruk kicsit nagyobbnak tűnt.

– Dani, veszünk forró csokit? – kérdezte az egyik iker.

– Most nem, nekem dolgom van. Otthon már vár anyu, és vele majd isztok – terelte maga előtt öccseit a kamasz fiú.

– Az nem olyan muris – mondta a másik iker lebiggyedt szájjal. – A múltkor is...

Nem derült ki pontosan, mi is történt, mert Dani rátette a szájára az ujját, jelezve, hogy be ne fejezze a mondatot. Pedig Endrét még érdekelte volna a dolog, főleg, hogy Dani füle vörös színt öltött. A másik egyre csak nőtt a szemében, de egy arcizom rándulással sem jelezte a dolgot. Elindultak hazafelé, az ikrek egész úton halandzsáztak valamit, Endre nem is minden szavukat értette, de látszott, hogy Dani igen, mert válaszolgatott.

Egy hatalmas, kétszintes házhoz értek, amelynek ablakaiban a muskátlik az utolsókat rúgták. Szép, sárga színűek voltak a falai, kovácsolt vaskerítést húztak az utcafrontra. Endre tudta, hogy Daniék gazdagok, mert az apukájának jól menő építőipari cége van. Az utcaajtótól a bejárati ajtóig szépen faragott, barna színű járda vezetett. A gyepesített udvaron trambulin, csúszdák, mászókák álltak, illetve a hátranyúló részről látszott egy medence sarka. Épp mikor lenyomták a kilincset az ajtón, kinyílt mögöttük a kerítés, és egy hatalmas fehér kocsi gurult be a kapun, amiből kiszállt egy igen aprócska nő. Endre már tudta, hogy kié a zöld szempár, ami a három fiúról is ránézett. A nő alacsony volt, vékony, szőke hajú. Krémszínű kiskosztümöt, és magas sarkú cipőt viselt.

– Köszi, kisfiam – sietett oda a nő. – Nem tudom, mihez kezdenék nélküled.

Dani nem szólt semmit, csak némán intett az anyjának, hogy vendégük van, ne most kezdje.

– Szia, Dani anyukája vagyok, Klára.

– Jó napot kívánok! – köszönt illedelmesen Endre. – Pákozdy Endre, Dani osztálytársa.

Kezet fogtak.

– Anya, nekünk van egy kis megbeszélnivalónk edzés előtt. Felmennénk, ha nem baj.

Dani már nagyon sürgette a dolgot, mert az ikrek is kezdtek rakoncátlanok lenni.

– Mi is felmehetünk? – kérdezték kórusban.

– Nem – felelte tömören Dani.

Beléptek a házba, ahol egy nagy hall fogadta őket, ami egyenesen nyílt a nappaliba. Miközben Endre húzta lefelé a cipőjét, a fényes járólapot, az ízlésesen berendezett helyiséget nézte, és az járt a fejében, hogy az ő panellakásuk majd csak beférne Daniék nappalijába.

Nagy nehezen sikerült az ikreket lerázniuk. A nappali túlvégén lévő lépcsőn Dani gyorsan felszaladt, míg az anyja a jobb kéz felől levő konyhába csalta a fiúkat.

– Hú! – csukta be maga mögött az ajtót Dani.

A szoba sem támasztotta alá Endre elképzeléseit. Rendetlennek, szétszórtnak képzelte, ennek ellenére makulátlan volt. A falakat kellemes barnára festették, középen egy színben harmonizáló, nagy szőnyeg terült el. Jobb kéz felől egy dupla ágy állt, ami mellett egyedi készítésű, falba süllyesztett, ruhás gardrób ajtaja húzódott. Szemben az ajtóval hatalmas ablak kapott helyet, alatta íróasztal állt. A falakon képek sokasága lógott. A többségén Dani volt a családjával, de akadt jó pár, amin a barátaival.

– Túl vannak pörögve állandóan – szakította meg a csendet Dani. – Kezet mosok – mondta, majd bal kéz felől bement az ajtón, ahonnan csobogás hallatszott ki.

Endre is odament, egy kicsi, de tiszta fürdőszoba volt ott. A berendezés egy kádas zuhany volt, egy mosdó és egy WC. Mind szép fényes, hófehér. Endre is gyorsan kezet mosott, majd visszament a szobába, ahol Dani már a padlón ült.

– Ülj le! – mutatott a szőnyegre.

Endre lehuppant.

– Magamtól azt hiszem, hogy sosem kérdeztem volna meg – vallotta be a fiú, mire a füle újra vörösödni kezdett.

Endre orra kicsit megrándult, de láthatóbb jelét nem adta annak, hogy észrevette Dani zavarát.

– Elismerem, kacérkodtam a gondolattal, csak...

Nem tudta, hogy mit mondjon. Azt még sem mondhatta, hogy tartott a hűvös fogadtatástól.

– Természetesen fizetek érte.

– Nem kell! – vágta rá gyorsan, talán túlságosan is gyorsan Endre. – Látom az igyekezetet rajtad, nekem ez éppen elég.

Felemelte az ujját, jelezve, hogy csak egyszer mondja el. Hangja hűvös volt, nyugodt. Dani bele is remegett kicsit.

– De azt csinálod, amit mondok.

Dani bólintott.

– Először is: mindig bezárod az ajtót, mert ha az öcséid beszaladgálnak, az engem nagyon fog zavarni. Kettő: ha kérhetem, nagyon ne kürtöld ki a suliban, hogy segítek. Három: ha nem látom a munkát rajtad, egyszer is lankad a figyelmed, végeztünk.

Dani nyelt egyet. Úgy érezte, hogy a szobájába beköltözött az északi sark.

– Azt hiszem, egy télikabát is elkelne – Dani el sem hitte, hogy kimondta hangosan, amire gondolt, de Endre úgy tett, mintha nem is hallotta volna.

Kínos csend állt be, amit végül Endre tört meg azzal, hogy felállt.

– Ha jól tudom, holnap nincs edzésed. Iskola után felmérem, hogy mit tudsz, és összeállítunk egy ütemtervet.

A hangja rideg volt, választási lehetőséget nem hagyott, így Dani, akinek összeszorított ajkai mögött összekoccantak fogai, bólintott. Határozottan úgy érezte, hogy nem volt jó ötlet ez, de már nem tudott mit tenni. El kellett fogadnia, hogy az új magántanárja az osztály, ha nem az egész iskola legridegebb tanulója lesz. Csak remélte, hogy nem torkollik minden katasztrófába.

Második fejezet

Az első és utolsó pontot nem volt épp nehéz betartania a fiúnak. Dani még örült is, hogy kizárhatja a szobájából kis időre a testvéreit. Úgy érezte, hogy a fejére nőttek. Nem hagytak neki magánéletet, pedig egyre többet igényelte volna ezt. Az anyukájának szólt, hogy tartsa kordában az ikreket. Ő ezt készségesen el is fogadta. Tudta, hogy egyszer eljön az a pillanat, mikor a fia magányra vágyik majd, így igyekezett biztosítani ezt neki. Még kicsit kellemetlenül is érezte magát, hogy tinédzser fiára elég sokat hagyatkozott. Igyekezett mindent bezsúfolni a napjába. Elmenni a fiaiért, lefoglalni őket, de az ikrek menthetetlenül rajongtak a bátyjukért. Már mindenki fáradtan támolygott a házban, de a fiúk még mindig pörögtek, amin nem segített az sem, hogy Dani kezdett kicsit ingerlékeny lenni, ami nem is volt csoda.

A szintfelmérője siralmasan sikerült. Endre csodálkozott azon, hogy egyáltalán bukás nélkül eljutott a tízedik osztályig. Alapvető hiányosságai voltak, de azt betudta annak, hogy külföldön kezdte az iskolát. Majd itt behelyezték egy osztályba mindenfajta felmérés nélkül. Ha jól tudta, még osztályeltolódás is volt ekkor, mert Dani egy évvel járt feljebb, mint kellett volna, ahogy ő is. Annyi volt a különbség, hogy ő hatévesen könyörgött az iskolakezdésért, mert unatkozott az óvodában. Iskolaérett volt már, így pár héttel hatodik születésnapja után megkezdhette az első osztályt. Így lehetett ő is tizenöt évesen tízedikes, és érettségizhetnek majd le, mielőtt nagykorúak lennének.

– Nem jó – szólt közbe ismét Endre, miközben Dani verejtékezve próbálta megoldani a feladatot.

Hangja kicsit türelmetlen visszhangot vert a másik fiúban. Dani érezte, hogy talán a határára ért a másik tűrőképességének, de egyszerűen nem értette, amit mondott.

– Töröld vissza az utolsó négy sort!

Dani kelletlenül a kezébe vette a radírt, és elkezdte kiradírozni a sorokat.

– Miért nem lehet tableten csinálni? – kérdezte, miközben azon volt, hogy a sokszori radírozásra nehogy átszakadjon a papír.

– Mert én így jobban szeretem – volt a tömör válasz.

Endre az elmúlt pár alkalom után sem nagyon változott. Nem volt túl közlékeny, és ha mondott is valamit, a legnagyobb közönnyel tette. Danit ez felettébb zavarta. Sokszor erőszakkal kellett visszatartania azt, amire gondolt. De a mai napon kifejezetten idegesítette a másik közönyös arckifejezése.

– Mondd csak! – dobta le a radírt Dani. – Nem tudsz kicsit közlékenyebb lenni? A hátamon futkos a hideg.

Szája megrándult. Endre némán figyelte. Mindig ezt a reakciót váltotta ki az emberekből, de már túl volt azon a ponton, hogy érdekelje. Egyre biztosabb volt benne, hogy ez az egész közös tanulás elhibázott ötlet volt. Jónak tartotta az ismétlést, de századjára elmagyarázni ugyanazt, már próbára tette a türelmét.

– El is mehetek – vonta meg a vállát Endre.

Nem igazán izgatta az egész dolog. Ő tett szívességet a másiknak, és nem fordítva. Dani arca újra megrándult.

– Akkor miért vállaltál el? – kérdezett vissza élesen Dani. – Nem volt kötelező, és te elsőre igent mondtál – fakadt ki szemrehányóan, de Endre arca meg sem rezzent.

– Szeretem a matekot – felelte Endre, és Dani, mióta csak ismerte őt, most először látott érzelmet is a fiú szemében.

A kék szem szinte emberien nézett. Danit vonzotta a tekintet, amiben most csillogott valami, ami kíváncsivá tette őt. Szerette volna megtudni, hogy milyen valójában. Úgy gondolta, hogy ő is csak egy színházi darabban játszik, ahol az álarca ez a rideg, érzelemmentes arc. Megfordult a fejében, ha több időt töltenek egymással, talán jobban a felszín alá láthatna.

– És mint mondtam, látom rajtad az igyekezetet – vonta meg Endre a vállát, de Dani látta a szemében, hogy ezt komolyan gondolja.

Ettől a szíve hevesebben dobbant.

– Köszönöm – dörmögte Dani, majd a kezébe vette a radírt, és folytatta amit elkezdett.

Kicsit azért büszke volt magára, hogy az osztályelső látott benne lehetőséget. Endre mindig csak ült a hátsó padban egyedül, és általában olvasott szünetben, meg néhány tanórán is. Nem szóltak érte a tanárok, mert ha kérdeztek is valamit, a könyvből fel se nézve tudott válaszolni. A testnevelés volt az egyetlen tárgy, amivel ki lehetett fogni rajta, de év elején már sérv miatti felmentéssel érkezett órára. A tanár leplezetlen undorral fogadta a dolgot. Szerette piszkálni Endrét, és a többiek csak adták alá a lovat, de a fiút ez sem érdekelte. Leült egy könyvvel a sarokba, és nem foglalkozott senkivel, és semmivel. Daninak az volt az érzése, hogy Endre így menekül, szakad ki a valóságból.

– Ezzel most kicsit megleptél.

Dani hirtelen ocsúdott fel a radírozásból, és meglepődött, hogy Endrét nem látja maga mellett. A hang irányába fordult. A másik fiú az ágya mellett állt, kezében egy könyvvel. Dani elvörösödött.

– A Háború és béke...

– Nem minden az, aminek látszik – felelte zavartan Dani, de ahogy a másik elismerően ránézett, attól valami furát érzett belül.

Mintha valami odabenn nem működne rendesen. Csak nézte csendesen Endrét, aki őt bámulta. A sötét tekintettől végigborzongott.

– Lehet, nehéz elhinni, de szoktam olvasni, ám valakivel ellentétben, nekem szükségem van arra, hogy órán odafigyeljek.

Dani szeme kiguvadt, mikor meglátta, hogyan mosolyog a másik. Az egész kisugárzása megváltozott. Már nem az a fiú volt, mint egy perce. A ridegség, amitől reszketett, egy pillanat alatt tovaröppent belőle, és ott hagyott egy igazán kedves arcú fiút. Kamasz volt még, de már kezdett az arca egy felnőttére hasonlítani. Állán, orra alatt kiserkentek az első szőrszálak, de mindez eltörpült a látvány mellett, ami Dani elé tárult. Egészen szépnek találta a vonásait mosollyal az arcán.

– Én is ezt olvasom – jegyezte meg mellékesen Endre.

Dani csodálata nőttön-nőtt.

– Tudom.

A válasz kicsit meglepte Endrét, és a vörösödő fiúra nézett újra. Nem hitte volna, hogy valaki is megnézi, mit olvas. Ő eddig meg volt róla győződve, hogy senkit nem érdekel.

– Olvastam eredeti nyelven is, sem az angol, sem a magyar fordítás nem ér fel vele – folytatta Dani.

Most Endrén volt a sor, hogy kikerekedjen a szeme.

– Nem mondod, hogy...

– Igen, oroszul is írok, olvasok, beszélek – vágott közbe Dani, és élvezte, hogy meg tudja lepni a másikat. – Apu tanította az angol mellett, anyu a magyart. Lev Tolsztoj az egyik kedvenc íróm. Ha kérhetem, ne nagyon híreszteld ezt, és azt se, hogy oroszul is beszélek.

Visszafordult, és elkezdte kisimogatni a lapot maga előtt, de halványan mosolygott osztálytársa reakcióján. Átfutott az agyán, hogy lehet, tényleg nem a borítóról kellene megítélniük egymást.

Endre csodálata egyre nőtt. Rá kellett jönnie, hogy nem csak ő rejteget titkokat, hanem az is, aki nyitott könyvnek nézett ki mindig. Ő soha nem figyelt arra, hogy milyenek mások. Soha nem vette a fáradságot, hogy megismerjen másokat. Most először érezte, hogy másképp kellene tennie, mert kivételes személyisége van Daninak, amit feltétlenül szeretne megismerni. Valahol a szíve mélyén tudta ezt, talán ezért is ment bele ebbe az egészbe.

– Azt hiszem, hogy rájöttem! – kiáltott fel Dani.

Ez kizökkentette Endrét a gondolataiból. Visszatette a könyvet a helyére, és visszasétált a másikhoz, aki közben bőszen körmölt, és Endre csodálkozására, végre jól.

– Mondtam, hogy megy ez – szólalt meg, mikor végzett Dani.

A fiú mosolyogva nézett rá, amitől Endre egész lénye megremegett. Ismeretlen volt számára az az arc, amely ránézett. Látta már nevetni, küzdeni, dühösnek lenni, de ez más volt. Ez igazán valódinak nézett ki. Nyelt egy aprót. Valami belül halkan zizegni kezdett, valamit mondani akart, csak ő nem értette igazán. Vagy nem akarta.

– Igazából semmi ilyet nem mondtál – felelte a másik, miközben szélesen mosolygott, a szeme csillogott, és úgy örült a sikernek, mint egy óvodás a nyalókának.

Endre pedig csak csendben, mellette guggolva nézte, miközben az a furcsa valami elkezdett lassú táncot járni benne.

– De ha így folytatod, elég hamar belejössz a dicséretbe.

Leplezetlenül vigyorgott a másikra, és valahol tudta, hogy bosszantja egy kicsit Endrét, de figyelt arra, hogy ne lépje át a határt. Egy esetleges jó kapcsolat veheti kezdetét, nem kellene elrontani. A másik fiút azonban valahogy nem zavarta a kis szurkálás. Ezen a napon több ponton is megcsalatott az előítélete.

– Igaz – értett egyet Endre is –, csak gondoltam. Ritkán mondom ki, amit gondolok, veled ellentétben.

Ezúttal Endre adott egy jó passzt Daninak.

– Mennem kell. Csináld meg a házit, ha valami nem megy, holnap szünetben megbeszéljük. Már úgy is tudja mindenki, hogy korrepetállak.

Endre arca grimaszba rándult. Egyetlen különórájuk ment le, másnap már mindenki tudta, és senki nem értette igazán a helyzetet.

– Nem én voltam – védekezett Dani azonnal.

Ő senkinek nem mondta el. A tanár következtette ki, hogy sikerült megbeszélniük, és ejtett el néhány keresetlen mondatot órán, amiből a többség rájött, a kisebbségnek meg továbbadták. Endrét ez is hidegen hagyta természetesen, csak szerette volna Danit megkímélni a kérdezősködésektől. Tudta, hogy fogást keresnek rajta a többiek, és most akaratlanul ennek eszközévé vált a másik fiú.

– Messengert szoktál használni? – kérdezte Dani hirtelen, mielőtt kiléptek volna a szobából.

– Van a telefonomon, de nem igazán használom – magyarázta a fiú, miközben elindultak le.

– Nem lehetne kivételt tenni? Jön az őszi szünet, és tuti rengeteg lecke lesz. Egyszerűbb lenne, mint rohangálni mindennel hozzád – nézett rá könyörgően Dani.

– Rendben – egyezett bele sóhajtva Endre. – Keress meg, jelölj be! Vagy tudom is én, nem érdekelt soha ez az egész.

Endre hadilábon állt a technikai eszközökkel. Még a számítógép hagyján volt, de az okos telefonok, kütyük világában már elveszett.

Halkan elköszöntek. Dani nem moccant akkor sem, mikor a másik hátat fordított neki és elindult a sötétbe burkolózott utcán. Alakja egyre távolabb került, de fiú csak nézett utána. Ahogy az utcai lámpák fénye alá lépett a távozó, furcsa, érthetetlen érzések, gondolatok kezdtek cikázni benne. Nem értette magát, de legfőképpen Endrét, hogy miért viselkedik ennyire ridegen, holott a délután folyamán nem is egyszer látta felvillanni egy másik énjét. Egyre inkább kíváncsi lett. Ő akart az lenni az első, aki előhozza belőle igazi énjét.

***

– Mi ez az állandó pittyegés? – kérdezte Endre anyukája, miközben sürgött-forgott a kicsi panelházi konyhában.

Fiánál legalább két fejjel alacsonyabb volt, de ugyanazzal a szem- és hajszínnel büszkélkedhetett, mint a fia. Könyvelő volt a helyi cipőgyárban, így nem volt csoda, hogy Endre is olyan jól ért a számokhoz. Szülei a számokban találtak önmagukra, majd egymásra.

– A telefonom – kiabált vissza szobájából Endre, miközben már vagy tízféleképpen próbálta levenni a hangját, sikertelenül persze.

Szájhúzogatva bökdöste a kijelzőt. Utálta ezeket a modern kütyüket, és Dani nem értette meg, hogy várjon már egy picit. Már bánta, hogy szóba állt vele online.

A szobája fele akkora lehetett, mint Danié. Egy nagy ablak világította meg a világoszöld falakat. Egy tölgyfa szekrény, ágy és íróasztal alkotta az összes bútorzatot, illetve a padlón egy kör alakú szőnyeget helyeztek el, ami színben harmonizált a fallal. A szoba tiszta és rendezett volt, mert Endrét kifejezetten zavarta, ha nincs minden a helyén. A falak nagy részét polcok takarták, rajtuk a könyvek korszakonként felsorakoztatva, ókortól a modern irodalomig. Imádta a könyveit, számára ez jelentette a menedéket a való világtól.

– Eddig soha nem hallottam – jelent meg az anyukája az ajtóban, kérdő tekintettel.

Fia rá sem nézett. Túl jól ismerte anyját, hogy tudja, mi jár a fejében.

– Segítek az egyik osztálytársamnak. Enyhén szólva sem egy matek zseni, de nem menthetetlen – válaszolta meg sem fordulva, csak a szemöldökét ráncolva ugyanarra az égbekiáltó hibára már a tizenötödik kép óta.

– Lány vagy fiú?

Az anyja soha nem hagyta ki az efféle kérdéseket. Mióta tavaly nyáron véletlenül meglátta csókolózni a fiát, azóta a dolog nagyon érdekelte. Viszont a kamasz gyerek nem szeretett volna ezekről a dolgokról beszélni. Egy csók volt, és semmi több, egy pár háztömbbel arrébb lakó lánnyal. Az eset után a lány próbált vele kapcsolatot teremteni, de Endre elzárkózott előle, pedig egy iskolába sem jártak. Nem érezte magát készen erre. Tudta, hogy a korabeliek megfordulnak a lányok után. Őt valahogy nem tudták érdekelni az egyre rövidülő szoknyák, és a mélyen dekoltált felsők. Számára a legvalódibb szerelmi történet a szüleié volt. Az apukája már oktatott az egyetemen, anyukája pedig utolsó éves volt, mikor egy flakon vizet öntött édesanyja az apukájára, mert azt hitte diák. A fiúk azzal szórakoztak, hogy a lányok szoknyáját legyezgették. Az egyik ilyen esetnél az édesanyja azt hitte, hogy az apukája volt, és a kezében tartott flakon tartalmát öntötte rá. Később tudta meg, hogy a férfi a tanszék új oktatója. Elment bocsánatot kérni, amit apukája elfogadott, azzal a feltétellel, hogy elmegy vele randevúzni. A vacsorát újabb és újabb követte, majd szerelem lett belőle.

– Fiú – lombozta le anyját Endre, bár ő mindig úgy gondolta, hogy a szerelemnek nincs neme.

– Nem értelek kisfiam – sóhajtott a nő, akinek tekintetében látszott a fájdalom, a veszteség árnyéka, de élt.

A fiáért élt.

– Helyes fiú vagy, bár kicsit nyers, de nem menthetetlenül.

Endre felvont szemöldökkel fordult anyja felé. Felkönyökölt az ágyon. Tudta honnan fúj a szél. A kolléganőivel mindig kibeszélik gyerekeiket, és ő is szeretne végre egy csinos lányról mesélni, de Endre számára a szépség nem igazán számított. Ő azt szerette volna, hogy a lelkük rezdüljön egy dallamra. Lehessen beszélgetni a másik féllel mindenről. Tudjanak vitatkozni, együtt nevetni, és úgy duzzogni, hogy végül csak egymást keressék mégis. Mit számít egy csinos arc, ha nem tud vele miről beszélgetni? Mit számít egy kívánatos test, ha ebben ki is merül a kapcsolatuk?

– Nem érdekel egyelőre ez a dolog, és normális embert találni sem egyszerű – fintorogta, miközben eszébe jutottak iskolatársai.

A sok nevetgélő, suttogó liba. A hideg kirázta a gondolattól.

– Nem is adsz esélyt senkinek, hogy kibontakozzon egy kapcsolat – szállt vitába fiával a nő.

– Maradjunk a hetediken lakó lánynál. Szerinted lenne közös beszédtémánk? Nem véletlenül jár az F osztályba. Oda kerül mindenki, akit muszáj felvenni, mert tanköteles – gúnyolódott.

– Attól lehet még jó ember – sóhajtotta az anyja.

– Számomra az nem elég – rázta meg dacosan a fejét a kamasz fiú.

Nem akart engedni anyja gyengéd erőszakjának, hogy kezdjen el járni valakivel, csak mert az ő korában ez a megszokott viselkedésforma. Azonban nem kellett vitát kezdeniük, mert mind a kettőjük telefonja egyszerre pittyent. Endre fintorogva vette kezébe a készüléket. Nagyon remélte, hogy végre jó eredmény jött ki a másiknak. Átfutotta a képet, és halványan elmosolyodott. Az eredmény tökéletes volt. Néha már kezdte azt érezni, hogy látszik a fény az alagút végén. Igaz, hogy ezerszer kellett mindent elmondania, de megtette újra és újra, mert akarta. Szerette volna, ha a másik eléri a célját.

– Endre – jelent meg újra az anyja az ajtóban –, beszélnünk kellene.

A fiú ránézett az anyjára, aki kicsit zavartnak tűnt, de bólintott. Írt Daninak, hogy dolga van, este majd beszélnek. Ledobta a telefont az ágyára, és a konyhába ment, ahol az asztalon már ott gőzölgött a finom vacsora, bolognai spagetti, amit nagyon szeretett.

– Kérsz egy korty bort?

Az anyukája két pohárral lépett ki a hűtő mögül. Az egyik pohár tele volt, a másikban két ujjnyi vörös ital lehetett. Endre bólintott. Kezdett félni. Ha az anyukája ilyesmivel kínálta, annak lelkizés lett a vége, és ő nem volt túl jó benne.

Az asszony letette elé a poharat, és leült vele szemben. Némán néztek egymásra, de ez ezer szóval felért. Endre tudta, hogy valami nagyon fontosról lesz szó. Egy ideje érezte már, hogy az anyukája nem olyan, mint korábban volt. Történt vele valami, amitől a szíve hevesebben kezdett dobogni.

– El kell mondanom valamit.

Egyre kínosabban érezte magát a nő, Endre meg el sem bírta képzelni, hogy mi történhetett.

– Azonban tudnod kell, hogy nem könnyű ez a helyzet most nekem. Rengeteget gondolkodtam rajta, átfutottam minden lehetőséget, de most előtérbe helyeztem magam.

A nő lesütötte a tekintetét. Endre továbbra is értetlenül nézett az anyjára.

– Megismerkedtem valakivel – motyogta a tányérjának.

Endre szúrást érzett a szíve körül, de a józan esze tudta, hogy ez a nap egyszer eljöhet. Lassan hét éve, hogy az édesapja elment két év keserves harc után. Emlékezett a pillanatra, mikor apja elmondta neki, hogy beteg. Hatéves volt, de tudta, hogy ez mit jelent, a koránál mindig érettebb volt. Végignézte, ahogy az apja leépül. Ahogy az anyja elfojtva minden bánatát, csak rá koncentrált, de ő tudta, hogy a szíve majd megszakadt, mert nagyon szerette a párját. Endre ekkoriban kezdte el az érzéseit bezárni, hogy megkönnyítse a családjuk dolgát. A legjobb barátai a könyvek lettek. Apja halála után nem beszélt, csak ha kellett. Kirekesztette anyját az életéből, majd jött egy baleset. Az anyukája hazafelé tartott egy céges továbbképzésről, mikor a kocsi, amivel utaztak, balesetet szenvedett. Endre tizenhárom éves volt. Mikor beszaladtak az anyja barátnőjével a kórházba, annyit tudtak, hogy a sofőr meghalt. Endre majd összeesett, mert ő úgy tudta, hogy az anyja volt a sofőr, de az utolsó pillanatban fejfájása miatt cseréltek a barátnőjével. A fiatal nő egy háromévest hagyott hátra, de abban a pillanatban ez nem érdekelte. Csak az édesanyját akarta újra látni. Minden megváltozott, beengedte anyját az életébe. Az eset megtanította neki, hogy egy szó nélkül hagyni elmenni a másikat örök lelkiismeretfurdalásba taszíthatja. Arról beszélgettek, amiről a fiú akart, és többségében szerette volna elmondani, mi játszódik le benne, de nem mindig talált rá szavakat. Hiába biflázott be egy egész szógyűjteményt.

– Anyu! – Endre törte meg a csendet.

A nevezett ránézett. A fiú halványan mosolygott, ami kifejezetten széppé tette vonásait.

– Nagyfiú vagyok már, nem kell tekintettel lenned mindig rám. Nem élheted le az életed hátralévő részét egyedül, és ezt apa is nagyon jól tudja.

A fiú arca komolyra váltott. Most látta igazán a nő, hogy a fia felnőtt, holott még nincs is tizenhat éves.

– Köszönöm – mosolyodott el megkönnyebbülve az asszony.

Azt hitte, hogy kicsit nehezebb lesz, mert Endrének az apja volt a mindene, és csak reménykedett benne, hogy nem fojtja magába az érzéseit a fia. Így inkább mindent elmesélt neki.

***

Azonban túllépnie az új élethelyzeten nem volt egyszerű Endrének. Örült annak, hogy az anyukája boldog, de valahol ott motoszkált benne a keserűség is. Hiába tudta, hogy egyszer így alakulhat, meg kellett barátkoznia a helyzettel, hogy egy másik férfi oldalán láthatja az anyukáját. Ez a gondolat napokkal később is elő-előjött benne, és olyankor megszűnt létezni körülötte minden. Némaságba burkolózott, és csak gondolkodott. Szíve fájdalmasan dobbant, miközben ép esze próbálta meggyőzni arról, hogy minden így van jól. Az élet megy tovább, még ha ez fájdalmas is.

– Endre? – Dani hangja zökkentette ki a gondolataiból.

Annyira megszokta, hogy senki nem figyel rá, hogy Dani jelenlétében is simán elkalandoztak a gondolatai, azonban osztálytársa igen is figyelemmel kísérte őt, ami néha zavarta.

– Valami baj van? – aggódó tekintettel nézett rá a másik, ami meglepte Endrét, mert édesanyján kívül senki nem viselkedett így vele.

– Nincs – felelte kicsit bizonytalanul Endre.

– Abbahagyjuk mára?

A kérdés szíven ütötte a fiút. Valaki aggódott érte. Kicsit úgy érezte magát, mint egy sebzett madár, aki bármilyen jó szónak örül, és Danin látszott, hogy igenis érdeklődik iránta.

– Talán.

Elmosolyodott. Ez a kétségbeesett mosoly olyan hatással volt Danira, mint soha, semmi még. Életében először úgy érezte, szeretne segíteni. Vágyat érzett arra, hogy átölelje a másikat. Minél többször találkoztak kettesben, annál biztosabb volt benne, hogy a másik nem olyan rideg, mint mutatja a mindennapokban.

– Elmondhatod, ha gondolod. Ígérem, nem jut ki a szobából.

A hangja halk volt, szinte suttogó, mintha olyan titkot mondott volna, amit senki más fülének nem szánt. Endre ránézett. A fiú tekintete tiszta, őszinte volt. Megnyitotta a szívét, hogy befogadja más keserű gondolatait. Csodálatosnak látta a másikat, ami kicsit zavarta is.

– Tudom.

Nem igazán tudta, hogy honnan, de a szíve mélyén érezte. Elég volt a másik arcára tekintenie, hogy biztos legyen benne, megőrizné a titkát.

– Nincs semmi baj, csak elgondolkodtam.

Egy csapásra úrrá lett magán. Tudta, hogy ezt nem szabad túlgondolnia, hisz még nem is ismerte Dénest. Biztos volt benne, hogy anyja csak olyan ember mellett döntene, aki teljes mértékben megfelel neki. Nem alkuszik meg, nem megy olyan közelébe, aki rá, a fiára veszélyes lehetne.

– Radírozz vissza három sort!

Endre hangja ismét olyan volt, mint azelőtt, éles és megkérdőjelezhetetlen. Dani bólintott, és a kezébe vette a radírt.

– Volt egy ikertestvérem...

Dani hangja halk volt, miközben radírozta vissza a sorokat. Soha nem mondta ezt senkinek. Most sem igazán értette, hogy miért teszi. Talán, hogy megbízzon benne a másik.

– Embrió korunkban történt valami, és csak én maradtam. Ha az öcséimre nézek, mindig eszembe jut, hogy mi lett volna, ha...

Szinte már suttogott. Az asztalon könyökölt, hogy a másik még véletlenül se lássa a tekintetét, ami eléggé keserű volt, akárhányszor erre gondolt. A szobában csend lett, csak a papír zizegése törte meg a hallgatást. Dani minden erejét megfeszítette, hogy koncentráljon, de nem sikerült. Kétségbeesetten radírozott. Félő volt, hogy a lap kiszakad, mikor egy másik kéz megállította. Dani felnézett, és a máskor oly merev arc helyett egy enyhén pirosasra színeződött nézett vissza rá. Minden, ami eddig történt hirtelen semmissé vált. Dani érezte a meleg kezet a sajátján. Ott, ahol a másik hozzáért, szinte izzani kezdett. Nem csak a bőre, valami belül is megmozdult. Halkan suttogott egy ismeretlen dallamot.

Endre ujjai megrezzentek a másik kezén. Ahogy a hihetetlen zöld szembe bámult, nem a szánalmat érezte, amit ilyenkor szokott, hanem valami mást. Megmozdított benne valamit, ez a szívszorító történet. Érezte, hogy csak azért, mert ez is a másikhoz tartozik, ahhoz, aki egyszerre titokzatos, meglepő, izgalmas.

– Ne lyukaszd ki a lapot!

Endre tért előbb magához. Nagy erőfeszítések árán magára erőltette a megszokott vonásait. Holott tudta, hogy pár pillanat alatt összetörte a gátat a másik, ami eddig még senkinek sem sikerült.

– Szomorú dolog, de nem ezért vagyok itt.

Endre életében nem mondott ki ennyire nehezen szavakat, és talán először bánta is, hogy valakibe beletapos. Dani inkább nem is szólt, mert biztos volt benne, hogy valami nagyon csúnya csúszik ki a száján. Nem magáért az utolsó mondatért ütötte volna meg a másikat, hanem a képmutató magatartásáért. Minden, ami pár perce történt, egy világot fordított fel Daniban, amire a másiknak csak egy ennyire közönyös, valójában üres mondatra futotta.

– Mondtam, hogy csináljuk tableten – morogta Dani, miközben tovább radírozott.

A keze remegett. Nem értette a másikat, hogy miért mond mást, mint amit gondol. Érezte a rezdüléseiből, hogy nincs kőből, mégis úgy tesz.

– Ne legyél már ennyire lusta radírozni!

Újra bántó volt. Dani nagyot nyelt. Fájt neki, amit a másik mondott.

– Folyton csak nyavalyogsz valamin – folytatta kegyetlenül Endre.

Dani keze újra megremegett, és lecsapta a radírt. Lángoló szemmel nézett a másikra, akit kissé meghökkentett, amit lát.

– Belehalnál egy kis emberségbe? – fakadt ki a fiú.

Endrének ez volt a célja. Látta már dühösnek a másikat, most is szinte fújtatott, orrlyukai kitágultak, szeme tágra nyílt, arca kipirult. Máskor szánalmasnak, egyenesen viccesnek tartotta ezt tőle, de most másképp látta. Talán a pár perccel ezelőtti dolgok, vagy az, hogy kezdett rájönni, hogy nem feltétlenül kell minden embert kirekeszteni, mert ha megismeri őket közelebbről, talán olyan dolgok történhetnek, amik eddig soha. Azonban az öntudatos éne nem hagyhatta, hogy gyengének, elesettnek, érzelgősnek lássák. Nap nap után küzdött, hogy ne hagyjon támadási felületet. Ő másképp nem tudott élni, és nem akarta Danit sem közel engedni magához.

– Nem azért vagyok itt, hogy a lelki bajaidat hallgassam.

Hangja még metszőbb, még bántóbb lett, mint eddig. Csak nézett Danira, akinek az arca vörösödni kezdett, de meg sem rezzent. Így érezte helyesnek a dolgot.

– Azt hiszem, hogy mára tényleg elég volt – nyelt végül nagyot Dani, pedig meglehetősen goromba dolgok cikáztak az agyában.

A lelke belesajdult abba, ami az elmúlt percekben történt. Az emlék, ami mindig fájt neki, még inkább szaggatta. Úgy érezte, hogy félreismerte a másikat, holott pár megnyilvánulásából azt hitte, hogy barátok lehetnek. Ők soha nem lesznek azok, érezte. Csak azt nem értette, hogy miért is hasogatja ez mégis belül. Szaggatta a szívét. Életében először valami szorongatta.

– Igen – bólintott Endre, majd felszedte a cuccait, és beletuszkolta a táskájába.

Figyelemre sem méltatta Danit, akinek a szája megremegett a másik fiú közönyétől. Úgy érezte, hogy elvesztett valami nagyon fontosat.

Még csak nem is köszönt, mikor kiment a szobából. Daninak esze ágában sem volt utána menni, mert érezte, hogy akkor goromba dolgok csúsznának ki a száján.

– Seggfej! – morogta Dani, de azt már nem tudta, hogy az ajtó túloldalán Endre ezt hallotta.

Vissza akart menni – bár maga sem tudta miért, mert napi szinten vágták ezt hozzá –, de a kilincsen megakadt a keze.

– A világ legrosszabb ötlete volt őt megkérni. Inkább megbukok, de ezt nem viselem el – hallatszott bentről.

Ebben a pillanatban hatalmas csattanás érte az ajtót. Endre sejtette, hogy a füzetet vágta oda Dani. Úgy vélte, hogy most túl messzire ment. A másik soha nem bántotta, ő mégis rettentő visszataszítóan viselkedett vele, pedig látta rajta, hogy amit mesélt, azt tényleg a szívén viselte. Visszament volna szívesen, de nem tehette. Mit is mondhatott volna? Erre egyáltalán van bocsánat? Érzéketlenül viselkedett, tudta jól. Ujjai a falapra siklottak, megremegtek. Évek óta először bocsánatot akart kérni, mégsem tette. Elfordult. Erőszakkal vette rá magát, hogy elinduljon. Talán most ezt lezárhatta. Talán itt az ideje ezt a halva született ötletet elfelejteni. Szinte kiosont a házból. Halkan lépdelt, de a fejében az események ezerszeres hangerővel pörögtek mégis.

***

Dani feldúlt állapotban huppant az ágyára. Nem tudta, hogy mi zavarja jobban; hogy olyat látott, amit nem kellett volna, vagy az a gusztustalan viselkedés, amit kapott az őszinteségéért. Látta a kék tekintetben az együttérzés csillanását, és talán valami mélyebbet is. Talán túl régen próbálja már a külvilágot kirekeszteni, erre jött ő. Csak tanítást kért, nem a másik lelkében kotorászást, mégsem tudta megállni. Még jobban vágyott megismerni a másikat, ami szinte megőrjítette. Ő csak azt szerette volna, hogy megnyíljanak kicsit. Esetleg barátok legyenek, amennyire ez lehetséges. Ha már így alakultak a dolgok. Ehelyett egyszerre kapott egy feldúlt lelkű fiút, és egy kibírhatatlan, sértegető alakot. Az utóbbit jól ismerte már, hisz Endre ilyen volt az első perctől kezdve, de most már tudta, hogy csak fegyvernek használja a támadást. Így kevés rá az esély, hogy bántani fogják, de őt akkor is mélyen érintette mindez.

– Dani, Dani! – csapódott ki az ajtaja, amin beszaladt két öccse.

Jelenleg legkevésbé őket óhajtotta látni. Játszani meg pláne nem volt hangulata velük. Egyedül akart lenni, és rájönni végre, mi ez az egész, ami őrli belül.

– Menjetek ki a szobámból, még sok a leckém! – morogta.

Próbált türelmes lenni hiperaktív öccseivel, de érezte, ha tovább feszítik a húrt, az el fog szakadni.

– Játssz velünk! – könyörögtek a fiúk, miközben felmásztak bátyjuk ágyára.

A kamasz fiú igyekezett nyugodt maradni, de érezte, hogy a lelke most túl sérülékeny, aminek sírás lesz a vége. Csak azt nem tudta, hogy az öccsei fognak sírni, vagy ő.

– Nem – mondta határozottan. – Játsszatok együtt!

– Az nem olyan mókás! – biggyesztette le ajkait Csabi.

– Nincs kedvem! – hárította tovább Dani. – Menjetek le anyához a nappaliba, engem meg hagyjatok békén! – kérte őket még mindig türelmesen.

– Nem akarunk! – sikítottak fel a testvérei, majd ugrálni kezdtek az ágyán.

Dani nem bírta tovább a feszültséget.

– Elég legyen! – ordított rájuk, mire a két kicsi megdermedt, és ijedten néztek bátyjukra.

Dani nem szólt, csak felugrott, felkapta a két óvodást, és lecsörtetett velük a konyhába.

– Nem akarom ma többet látni őket a szobámban! – harsogta, miközben letette őket a konyhapultra.

Anyja kerek szemmel fordult nagy fia felé. Meglepte annak dühe.

– Valami baj van? – érdeklődött biztatóan, de ahogy a fia szája megrándult, azonnal érezte a választ.

– Nem akarom, hogy bejöjjenek a szobámba! – fakadt ki a fiú kétségbeesetten. – Mindig a fülembe visítanak, hogy csináljuk ezt, csináljuk azt. Levegőhöz szeretnék jutni, és néha egyedül lenni! – bukott ki belőle az igazság.

Az utóbbi időben sokat jutott ez eszébe, de mindig elszégyellte magát az érzései miatt. Most azonban nem bírt uralkodni rajtuk. Szinte gyűlölte a korkülönbséget, ami köztük van.

– Mondd el, hogy mi történt! – kérte az anyja.

Mindig, mindent meg tudtak beszélni, bár ezúttal kevés esélyt látott erre látva fia viharos tekintetét.

– Semmi – rázta meg dacosan a fejét a kamasz fiú. – Csak hagyjanak békén! – kiabálta.

A két fiú szája megremegett, tekintetük elhomályosult a feltörni készülő könnyektől. Dani nem ezt akarta. Ő csak nyugalmat szeretett volna, de mostanra elérte, hogy magára haragítson mindenkit, aki kicsit is fontos a számára. A felismerés, hogy ide sorolta Endrét is, úgy mart belé, hogy lélegeznie is nehezére esett. A sajgás úgy futott végig az egész testén, mint a villámlás nyári vihar idején; gyorsan, kegyetlenül, hangosan. Ijedten fordult meg, és szaladt el a családjától. Az ajtót olyan erővel csapta be maga után, amiből az anyja tudta, hogy a fia igen sokáig nem lesz hajlandó onnan kijönni.

– Most haragszik ránk? – kérdezte szipogva Ákos.

– Egy picit lehet – törölte le fiai könnyeit a nő, miközben szíve a harmadikért dobolt fájdalmasan.

– Örökké fog? – sírta Csabi.

– Nem, csak adjunk neki időt – kérte az anyjuk. – Tudjátok, ő már nagy, sok dolga, gondolata, gondja akad.

A fiúk nem értették, de az anyjuk sem igazán. Soha nem látta ilyen állapotban a fiát. Sejtette, hogy egyszer eljön az a nap, mikor a fia valamiért bezárkózik, és senkit nem akar majd beengedni. Bár mindig reménykedett benne, hogy ő kap kulcsot mégis ahhoz az ajtóhoz. Azonban a történtek után, ebben már kételkedett.

Harmadik fejezet

A következő napok nem voltak épp egyszerűek egyik fiú számára sem. Dani ingerlékenyebb lett a szokottnál. Az öccsei mindent megtettek azért, hogy ne haragudjon rájuk. Mindezt megint zajosan vitték véghez, ami tovább őrölte a kamasz fiút. Ismét kizárta őket a szobájából, ahol gyakran nem csinált mást, csak feküdt az ágyon és bámulta a plafont. Nem értette ezt az egészet. Fogalma sem volt, hogy miért idegesítette Endre közönyös viselkedése minden egyes nap. Hisz ő látta valódi énjét! Ő bepillantást nyerhetett a féltve őrzött titokba. Egy villanás volt csupán, de annál beszédesebb. Látta azt, amit Endre elfedni igyekszik, ki tudja már, hogy mióta. Nem volt ő olyan rideg és érzéketlen. A környezete tette azzá, ez volt az, amit mutatott a világnak.

A másnap nem volt Daninak kellemes. Endre rá sem nézett, ami rosszul esett neki. Beszélni szeretett volna vele, de akárhányszor összeszedte magát, hogy megtegye, egy szemvillanással „lebeszélte” róla a másik. Nem a matek miatt akarta ezt, hanem maga miatt. Szeretett volna még időt tölteni vele. Ám úgy nézett ki, hogy a másik ez elől teljesen elzárkózott, ami viszont dühíteni kezdte a kamasz fiút. Dani utálta Endrét, amiért ennyire gyáva módon oldja meg a problémákat, hogy sebzett vadként ront neki mindenkinek, pedig eléggé intelligens lenne ahhoz, hogy megbeszélje bárkivel azokat. Magát azért nem értette, mert minden vadsága, jéghideg szava ellenére vágyott megismerni a másikat. Látni akarta újra azt a fényt, ami oly nagy hatással volt rá akkor, ott, pár percre.

Endre viszont a szokottnál is zárkózottabb, kellemetlenebb alakká vált. Szeme sem rebbent, mikor elsírta nem is egy lány magát attól, hogy erélyesebben mondott nemet a leckéje lemásolására. Máskor sem volt kedves, de most még a szokottnál is undokabbul viselkedett.

Nem értette, hogy mi zajlik benne. Miért akar minden egyes percben odamenni Danihoz, hogy bocsánatot kérjen? Megrettent az érzéstől. Őbenne ilyen még nem tombolt korábban az anyján kívül senkivel kapcsolatban. Dani egy pillanat alatt kukucskált be a páncélja mögé, és ez rettegéssel töltötte el. Gyűlölte a másikat, mert lerombolta azt a gátat, amit felépített. Belefurakodott az agyába, és látta mindazt, amit évekig mélységesen eltitkolt. Önmagát megvetette, mert mindezek ellenére vágyat érzett arra, hogy a másikhoz szóljon. Nap nap után figyelte, és rá kellett jönnie, hogy Dani igen intelligens, és ővele ellentétben szociálisan érzékenyebb is. Látta, mikor a másik közeledni próbált. Ijedtségét kemény tekintetével igyekezett palástolni. A másik mindannyiszor visszavonulót fújt, miközben Endrében valami fájdalmasan ciripelt. Annyira halkan, mint ahogy a lágy esőt hallani az ablakon egy nyári szitálás idején.

Egyre csak figyelték a másikat, de nem szóltak. A napok egyhangúnak tűntek, amit nem is értettek igazán. Daninak voltak barátai. Endre mindig el volt a saját, kicsi világában. Most mégis nyugtalanok voltak mindketten. Egymás miatt érezték a napokat egyre nyomasztóbbnak.

Mikor azonban már úgy nézett ki, hogy soha nem szólnak egymáshoz, az élet másképp gondolta. Egy földrajz óra képében jött eléjük a próbatétel, amire egyikük sem volt felkészülve. Fel lehet egyáltalán a hóesésre? A gyönyörű szivárványra az égen? A vízesés csodájára? A hógömbben hömpölygő, apró csillámok egyszerű szépségére?

Endre csendben ült a hátsó padban már második éve. Belemélyedt a könyvébe, kizárta a zajokat maga körül. Már megszokta így az életet, de most mégis minden alkalommal, mikor meghallotta Dani hangját vagy nevetését, kényszert érzett, hogy kibújjon a menedéket adó lapok mögül. Most is hallotta. Kikukucskált, amitől a tarkója égni kezdett. A szájába harapott, hogy figyelmeztesse magát, nem kellene ezt csinálnia. Azonban mindez kevésnek bizonyult. Ahogy felcsendült a másik nevetése, kellemes borzongás futott át a testén. Úgy cikázott benne a hangocska, mint a piciny ebihalak a tó tükrén.

Újra kinézett a könyv mögül. Dani a barátaival beszélgetett, és valami nagyon vicces dologról lehetett szó, mert újra és újra felnevetett a fiú, ami Endre belsőjében ismét visszhangot vert. Évek óta először szeretett volna ott lenni, Dani mellett ülni. Rémítette ez a felismerés. Még a könyv is megremegett a kezében. Erősen megmarkolta, nehogy elejtse. A szeme elé húzta, és a betűkre próbált koncentrálni, azonban azok hangyákká váltak, és csak úgy cikáztak a lapokon. Vagy azok az ő gondolatai lennének? Ő sem tudta igazán.

Gondolatai menetét a tanáruk érkezése szakította meg. Az alapzaj így sem halt el, és volt, akit nem izgatott az a tény, hogy megérkezett a tanáruk, mert fel sem állt. Endre ezért nagyon tudott haragudni. Az évek alatt találkozott pár alkalmatlanabb pedagógussal, de többségében lelkiismeretesen végezték a munkájukat. Osztálytársai egy része azonban szikrányi tiszteletet nem mutatott irányukba. Ő még a testnevelés tanárának is megadta ezt, aki pedig többször is megalázta az előző évben.

– Ma páros munka lesz.

Endre szája megrándult. Utálta az ilyen feladatokat. Általában ő csinált meg mindent, pláne, ha olyat kapott maga mellé, akinek fogalma nem volt az adott tárgyról. Csak remélhette, hogy nem a lista végéről kap valakit, és hogy az nem lány lesz. Velük volt egy nagy baj. Mindig próbálták befűzni, amit a fiú igen visszatetszőnek érzett.

– Minden páros kap egy határozót, és tíz darab kőzetet és ásványt. Megkeresitek a könyvben őket, és pár információt kigyűjtötök róluk, amit erre a papírra kell felvezetnetek.

A férfi hangja határozott volt, ami kellett is az aprócska termetéhez. Alig százhatvan centi lehetett, de hatalmas tudással rendelkezett, amiért Endre nagyon tisztelte. A gyerekek elkezdtek mozgolódni, de a tanár közbeszólt:

– A párokat én rendezem el.

Ez egy olyan mondat volt, ami meglepte őket. Általában azzal voltak együtt, akivel akartak, illetve Endre esetében, aki maradt.

– Figyelembe véve, hogy november van, és sokan magasról tesznek a tanulásra, dolgozzon meg mindenki a jobb jegyért. A sorrendet ti határoztátok meg az előző dolgozattal. A két legjobb együtt lesz, aztán a második két legjobb, és így tovább, tehát a két leggyatrább együtt dolgozik, hogy kicsit megerőltessétek magatokat.

Endre erre a mondatra megrettent. Tudta, hogy ő az elején lesz, és azt is, hogy valószínűleg Dani is. Nem szeretett volna vele dolgozni. Túlságosan megbolygatott benne mindent. Szégyellte is magát a történtek miatt, de ahogy tanárára nézett, azonnal látta, hogy ebből nem fog engedni. Ujjai megremegtek az asztal tetején.

– A legjobb dolgozat – kezdett bele a tanár – a Danié lett.

Ez volt az a mondat, amire senki nem számított, a nevezett pláne nem. Endre érezte, hogy égni kezd a tarkója, és valami ismeretlen feszültség költözött a gyomra környékére. Ő maga is meglepődött, pedig elég sokat ült a térkép felett, mire megtanulta. Kezdett ideges lenni, ahogy mindenki őt nézte. Csak reménykedhetett, hogy a folytatás nem az lesz, amire gondol.

– Teljesen hibátlan lett, szép munka!

Dani bármikor örült volna ennek a mondatnak, de most nem. Jelenleg egy erős közepest kívánt magának.

– Endre, fiam! – fordult a tanár a nevezett felé, aki remegő szájjal ült a helyén. – Jó lenne, ha megtanulnál szépen írni, mert fogalmam sincs, mit kapartál néhány helyre a térképen. Ezen felül nézd meg, hogy a Pó folyó hol folyik, mert nem Németországban.

Ettől félt a két fiú. Endre stabilan osztályelső volt, Dani váltakozó teljesítményt mutatott, de az első ötben mindig benne volt.

– Ti alkotjátok a legjobb párost.

Érthetetlen módon mind a kettőjük gyomra ugrott egy nagyot, de csak Dani arcára ült ki a nemtetszés fintora. Endre ugyanolyan merev arcot vágott, mint mindig. Dani kissé duzzogva felállt, és a hátsó padhoz sétált. Endre becsukta a könyvét, és a tanár felé fordult, hogy még véletlenül se kelljen a másikra néznie. Míg Dani leült, a tanár tovább sorolta, hogy ki kivel lesz, de ebből a fiúk már nem sokat hallottak, mert a fülükben érezték veszettül doboló szívüket.

A tanár kiosztott egy dobozt mindenkinek a könyvekkel. Mikor letette Endréék elé, egyikük sem nyúlt érte, csak mereven előre bámultak. A másikra vártak.

– Elkezditek még ma? – állt meg előttük a férfi.

– Nesze, te vagy a zseni! – tolta fintorogva Endre elé a dobozt Dani, miután tanáruk tovább sétált. – Nekem csak ülnöm kell, és megvárnom, amíg befejezed.

– Te meg a hülye! – csúszott ki Endre száján.

Nem nyúlt a dobozért. Dani felvont szemöldökkel fordult felé. A smaragd szemek elsötétedtek. Endre szinte látta a másik tekintetében, hogy ha nem uralkodna magán, mindent, ami az agyában dobol, az arcába mondana.

– Csak ennyire futja? – kérdezte gúnyosan Dani, amivel még tovább idegesítette a másikat.

– Ha kimondanám, ami eszembe jutott, megsértődnél – morogta Endre, de meg sem mozdult, csak figyelte a másik egyre inkább megfeszülő arcát.

– És mi tart vissza? Eddig nem voltak aggályaid, mikor kimondtad, ami eszedbe jutott – vágott vissza élesen Dani.

Orra megrándult, egész testében remegett, így a combjába mart, hogy elrejtse a benne tomboló indulatokat.

– Ne fogd vissza magad! – gúnyolódott tovább.

– Nem tudom, hogy ki kezdte, mert nem én. Amilyen az adjon Isten, olyan a fogadj Isten. Azért meg nehogy megkövezz már, hogy tök buta emberek helyett megcsinálom a feladatot, mert nem óhajtom kockáztatni a jegyeimet. Te nem tartozol ezek közé, szimplán hülye vagy.

Már megint vadul viselkedett, ráadásul ok nélkül, de egyszerűen hergelte a másik. Amennyire távol akarta tudni magától, annyira akart közelebb menni hozzá. Utálta ezt az érzést. Gyűlölte, hogy a másik megvetéssel néz rá.

– Igen? – Dani arca vörösen izzott.

Nem volt hajlandó megadni magát.

– Engem hidegen hagy. Csináld meg magad! Nekem megfelel az elégtelen is, te meg legjobb esetben is csak hármast kaphatsz.

Ez a mondat szíven ütötte Endrét, és ezt Dani is tudta. A lélegzete bennszakadt a kék szemű fiúnak. Úgy érezte, hogy forogni kezd vele a világ. Késő volt, hogy tegyen valamit. Nem is a jegy miatt, hanem Dani miatt. Idegesítette őt, és ez úgy szorongatta belül, hogy azt hitte, megfullad. Dani ekkor felállt, és mindenki döbbenetére Endre ölébe öntötte a kőzetdarabokat. Eléggé hangosan veszekedtek, így mindenki őket nézte.

– Nem teszed meg – Endre hangja vészjóslóan csengett, sötétkék szeme feketére színeződött.

Dani tudta jól, hogy ebből nagyon csúnya veszekedés lehet. Endre meg utálta, amiért a másik megtalálta a fogást rajta, és pofátlan módon fel is használta.

– Oh, dehogynem! – Daninak gonoszul összeszűkült a szeme.

Endre kifejezetten hátborzongatónak találta a máskor annyira kedves fiút.

– Abbahagyni! – a tanár hangja dühös volt. – Kifelé mind a kettőtöknek! Ha tudtok kulturáltan viselkedni, visszajöhettek. Amennyiben ez nem sikerül óra végéig, elégtelent kaptok mind a ketten.

Dani dühös léptekkel indult el az ajtó felé, feltépte azt, majd becsapta. Endre vett egy mély levegőt, és magára erőltetve a nyugalmat, utána sétált. A terem előtti padon ülve találta Danit, aki a térdére támaszkodva a padlót fixírozta. Ha nem ezt teszi, biztos volt benne, hogy feláll, és megüti a másikat.

Endrében is tomboltak az indulatok, de már fogalma sem volt, hogy miért. Az egész szituáció nem lett volna annyira kínos, hogy ha nem történik meg az, ami korábban a másik fiú szobájában. Ránézett, de Dani konokul lehajtva tartotta a fejét. Mérlegelnie kellett, hogy mi a fontosabb: a büszkesége vagy a jegye. Hihetetlenül önérzetes volt, nem tűrt semmiféle ellentmondást, amit Dani sorozatosan próbára tett. Egy iszonyú makacs, gyors észjárású embernek ismerte meg, akin nehéz fogást találni. Azt hitte, hogy ez egyszerűbb menet lesz. Beviharzik. Segít neki, és minden úgy történik majd, ahogy ő akarja. Eleve bele sem kellett volna mennie a dologba, de a kíváncsiság, hogy a másik mire képes, erősebb volt benne. Aztán ott volt a jegy, ami fontos volt számára. Maximalista volt, nem érte be ötösnél rosszabbal. Azonban, ahogy nézte Danit, teljesen másfajta érzés hullámzott végig rajta. Ujjai megremegtek, ahogy felrémlett benne a másik meleg kézfeje, amit érinthetett. Most már abszolút nem értette magát, csak azt tudta, hogy ezt nem hagyhatja annyiban.