A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Zakiya Dalila Harris: The Other Black Girl

Astria Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc.,

New York, 2021

Fordította: Szabó Luca

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2021 by Zakiya Dalila Harris

Hungarian translation © Szabó Luca, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ISBN 978-963-566-381-1

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A családom jelenlegi és valaha volt tagjainak

„A feketék történelme fekete horror.”

TANANARIVE DUE

ELŐHANG

1983 decembere

Grand Central Terminal

Midtown, Manhattan

Ne piszkáld már! Hagyd abba!

A körmöm mégis újra a fejbőrömre vándorolt, elölről hátra, majd újra előre. A jutalmam egy pillanatnyi édes megkönnyebbülés volt, amelyet a jól ismert, mindent elsöprő, száraz, égető fájdalom követett.

Hagyd már! Hagyd!

Már rájöttem, hogy minél jobban vakarom, annál jobban hasonlít az élmény arra, amit egy rosszul sikerült dauer után érez az ember. Egy rosszul sikerült dauer után, amelynek tetejében még összecsíp ötven darázs, és az egészet leöntik egy nagy adag Moonshine barbecue-szósszal. Tudtam, hogy csak akkor lesz egy kis nyugalmam, ha már elindult a vonat. Akkor ellazít majd a gondolat, hogy egyre nő a távolság köztem és New York City között. Ennek ellenére szünet nélkül vakartam a fejemet. A figyelmem egyszer csak egy újabb problémára terelődött: még nem indultunk el.

Végigpásztáztam a peron kis darabkáját, amelyet a nyitott ajtón keresztül láttam, és a gondolataim gyorsabban cikáztak, mint ahogy percekkel korábban végigfutottam a Grand Central Terminalon. Mi van, ha követtek?

Lassan, óvatosan felálltam, és körülnéztem. A vagon bal oldalán egy fiatal, barna hajú anyuka ült a kisbabájával. Egyforma, piros télikabátot viseltek fekete bársonyhajtókával, és mindjárt arra gondoltam, mennyire szúrhatja őket az anyag. Jobbra egy ősz, zsíros hajú férfi támasztotta az ablaknak a homlokát, és olyan hangosan horkolt, hogy szinte beleremegett az egész vasúti kocsi. Még mindig négyen voltunk, mint amikor öt perccel korábban felugrottam a vonatra.

Helyes.

Nagyot sóhajtottam, majd hátradőltem. A kezemre ültem, és minden erőmmel azt kívántam, bárcsak a szívemet is elöntené az a kis megkönnyebbülés, amely az agyamat már elérte. Csakhogy a szívemhez még nem érkezett meg az üzenet. Hirtelen egy árny vonult el a nyitott ajtó előtt, és ettől az agyam ismét kétségbeesett.

Látta valaki, amikor beszálltam a taxiba?

Mi a fenét művelek?

Mi a fenét művelnek ők?

Megráztam a fejemet, keresztbe tettem a lábamat, és úgy súrlódott egymáson a harisnyám, mintha két fekete smirglit dörzsöltem volna össze. Kerek orrú, magas sarkú cipőm szorította a lábamat, és az előttem lévő üléshez ért. Ki nem állhattam ezt a harisnyát, ezt a cipőt meg ezt a sötétkék, kétsoros gyapjúkabátot, amelyet a sötétben kapkodtam magamra. Utáltam, hogy olyan feszült az egész testem – hideg, bénult, mintha egy jeges vízzel teli tartályba mártották volna.

Azzal vigasztaltam magam, hogy ezt majd később megoldom. Jobban aggasztottak azok a dolgok, amelyeket nem is tudtam volna pontosan megnevezni. Azok, amelyek ilyen nyugtalanná tettek, és az égő érzést okozták. Kedvem lett volna nemcsak otthonról, hanem a bőröm egyre erősebb szorításából is menekülni.

Végre csengetést hallottam, aztán valaki kiáltott. Egy férfi. Eltartott egy pillanatig, mire ráébredtem, hogy az árnyék, amely az imént sietett el az ajtó előtt, a kalauzé volt, aki most a mi vagonunk végében járt, és folyamatosan haladt előre. Uram, mondta, miközben igyekezett udvariasan felkelteni a horkoló férfit, hogy kezelhesse a jegyét. Uram.

Idegesen túrtam a válltáskámba. Tudtam, hogy elég pénz van nálam, mert mielőtt kiosontam volna a lakásomból, eltettem a megtakarításomat, amelyet a zoknisfiókom alján, egy szakadt, pöttyös bugyiban rejtegettem. Most, hogy itt voltam, és készen álltam az indulásra, még mindig nem tudtam, hová tartok. Szerettem volna beszélgetni egy kicsit a fekete sráccal, aki a taxit vezette, jó lett volna teljes fogsort villantva rámosolyogni a visszapillantóból, ahogy mindig tettem, mielőtt mindenki megismerte a nevemet. Jó lett volna megtudni, ismer-e olyan helyeket New York állam északi részén, ahol szívesen látják a magunkfajtát. De sajnos túlságosan lefoglalt, hogy újra és újra átgondoljam azt, ami miatt elmenekültem. Amit abban a telefonbeszélgetésben hallottam.

Imani szerint nem lenne szabad égetnie.

Letettem a lábamat, és azon tűnődtem, vajon mennyi időre tűnhetek el. Azok után, amilyen lelkesen tiporták sárba a nevemet a lapok, bárki készségesen elhitte volna, hogy szükségem van „egy kis pihenésre” a rivaldafény után. De vajon meddig fognak békén hagyni? Meddig viselkednek majd kedvesen Trace-szel, és mikor kezdik tőle követelni a válaszokat? Biztosra vettem, hogy nem szabadulok egykönnyen azok után, amit műveltem.

Hány ember karrierjét kockáztattam! Az éjszaka közepén csúsztattak be az ajtóm alatt egy üzenetet – egy fekete író írta, akit fiatalkoromban istenítettem: Miért nem bírtál nyugton maradni?

Megint égető, perzselő fájdalom hasított belém. Most a nyakamat vakartam. Örültem, hogy legalább egy percig nem azok a szavak járnak a fejemben. Ekkor ragadott vállon egy kéz. Felsikoltottam, ellöktem, és csak ezután döbbentem rá, hogy a hozzám hasonlóan rémült arcot vágó kalauzé volt.

Még sosem örültem ennyire egyetlen idegen, fehér férfinak sem.

– Nem akartam megijeszteni – szólt –, csak szeretném megnézni a jegyét, asszonyom.

– Ja! – Egy ropogós húszdollárost húztam elő a pénztárcámból. A férfi most a folyosó túloldalán lévő ülésnek vetette a hátát, és türelmesen mosolyogva várt. Ránézésre huszonöt éves lehetett, legfeljebb öt évvel fiatalabb nálam, és egészen kedvesen érdeklődött, hová tartok.

– Jó kérdés – feleltem, miközben néhány sorral mögöttem újrakezdődött a horkolás. – Melyik a legészakibb állomás ezen a vonalon?

A férfi szélesen elmosolyodott, és kíváncsian nézett. Elvette a bankjegyet.

– Poughkeepsie, asszonyom – felelte. – Nagyjából két óra a menetidő, és négy hetvenöt a jegy.

– Rendben. Tudja, mit? Várjon csak, lehet, hogy van is nálam hetvenöt…

Ismét a tárcámért nyúltam, hogy előkotorjam a negyeddollárosokat. Amikor már megkaptam a jegyemet és a visszajárót, diadalmasan a levegőbe öklözött, és csillogó szemmel mondta:

– Tényleg, megvan! Már tudom, honnan ismerős.

Nagyot nyeltem, és megráztam a fejem. Nem, nem, nem.

– Éppen ma reggel olvastam magáról – folytatta, és a farzsebére mutatott, amelyből egy összetekert újság kandikált ki. Már nem csillogott a szeme, és lassan beszélt, mintha nem tudná eldönteni, megéri-e rám pazarolni az idejét. – Nagy rajongója voltam, úgyhogy nagyon meglepődtem, amikor megtudtam, mi is valójában a véleménye.

Kapd el a tekintetedet! Ezt is szerettem volna tenni, ám ahelyett, hogy másfelé néztem volna, és azt feleltem volna, hagyjon békén, nem tudom, miről beszél, olyat tettem, ami őt is meglepte, de engem még nála is jobban.

A szemébe néztem, és elmosolyodtam.

– Jaj, egek! Arra a boszorkányra gondol, akiről a hírekben volt szó? – kiáltottam. – Nahát, az imént is ugyanez történt velem! A taxisofőr is azt hitte, hogy az a nő vagyok. Elhiszi ezt? Egy nap alatt másodszor fordul elő! Még jó, hogy épp elhagyom a várost, mi? – Amikor elhallgatott az éles, nem emberi hang, amit nevetésnek szántam, mintha visszatért volna a kalauz szemébe a korábbi csillogás.

Közelebb lépett hozzám, és a kelleténél tovább méregetett. Én végig szélesen, bátran és ártalmatlanul mosolyogtam, ahogy Jo nagymamám is tette minden reggel, amikor átutazta a várost, hogy fehérek házait takarítsa.

– Tényleg, már látom. A szeme – bólintott végül a kalauz. – Maga sokkal fiatalabb nála. – Hátat fordított. – Nos, legyen szép napja, asszonyom. És elnézést kérek a tévedésért.

Még nem ért át a következő vagonba, így hallottam, ahogy magában nevet.

– Boszorkány, az már biztos!

Felsóhajtottam. Ez könnyen ment, túl könnyen is. De nem gondolkodhattam rajta hosszasan, mert a következő csengetés után egy másodperccel bezárult az ajtó.

Megkönnyebbülten vetettem még egy pillantást az ajtó felé, de a hirtelen mozdulattól belém hasított a fájdalom, és összerezzentem. Még ha csak visszatért volna a viszketés, de ezúttal egész lényemen elhatalmasodott. Hajthatatlannak bizonyult. Megint felemeltem a kezemet, hogy megvakarjam – hagyd már, hagyd –, de a viszketés csupán máshová költözött, nekem meg az ajkamba kellett harapnom, hogy fel ne sikoltsak. Egyik vakarást követte a másik, aztán még egy. Attól tartottam, a végállomásig fogok vakarózni. Márpedig hiába érek a végállomásra, azzal még közel sincs vége. Még utána is vakarózni fogok, és valószínűleg menekülni is kénytelen leszek.

Felnyögtem, és úgy helyezkedtem, hogy az ablaknak támaszthassam a fejemet. Az ablak meleg és nedves volt, akár a bőröm a gallérom alatt. Ahogy felgyorsult a vonat, és egyik alagút után következett a másik, végül lecsukódott a szemem. Legalább ezen a vonatúton úgy tehetek, mintha minden rendben lenne. Mintha még nem lenne késő.

Első rész

1

2018. július 23.

Wagner Books

Midtown, Manhattan

A kakaóvajillat volt az első jel.

Amikor először szivárgott be Nella paravános íróasztalához, ő éppen egy köteg papírt rendezgetett, hogy a kézirat minden lapja tökéletesen egyformán álljon. Annyira lekötötte ez a foglalatosság – Vera Parini mindig minden kézirat esetében elvárta, hogy a lapok tökéletesen egyformán álljanak –, hogy figyelmen kívül merte hagyni az illatot. Csak akkor szakította meg a munkát, amikor már az orrába is beleszállt, és egészen a tudatalattijáig hatolt. Hirtelen felélénkült érdeklődéssel emelte fel a fejét.

Nemcsak az illattól dermedt meg. Nella Rogers már megszokta, hogy mindenféle hívatlan szagok tolakodjanak be az íróasztalához, a többségük rémes volt. Szerkesztőasszisztensként dolgozott a Wagner Booksnál, így nem volt saját irodája, tehát nem vették körül saját falak, sem saját ablakok. A többi szerkesztőasszisztenssel együtt, akikkel egy nyitott irodában dolgozott, nem menekülhetett egy-egy főtt tojás vagy szellentés szaga elől. Gyakorta megesett, hogy akár egy órán keresztül is szenvedtek.

Nella nagyon nehezen szokta meg, hogy ilyen közel kell dolgoznia másokhoz, ezért az első hetekben akkor is gyakorolta a nyitott szájjal légzést, amikor erre semmi oka sem volt, például amikor a különböző granolák között válogatott a boltban, vagy amikor a barátjával, Owennel szeretkezett. Körülbelül három hónapon át igyekezett megtanulni ezt a légzési technikát, akkor viszont megtört, és vett egy levendulás illatosítót, amelyen aranyszínű, dőlt betűkkel a következő felirat állt: CSAK LÉLEGEZZ. Ez azóta is az íróasztala túlsó végében lakott, közvetlenül a Kindred című regény alatt, amelyet Owen ajándékozott neki nem sokkal az első randevújuk után.

Nella szemügyre vette a cikornyás betűket, és összevonta a szemöldökét. Lehet, hogy a levendula illatát érzi? Nagy levegőt vett, és felfelé fordította az arcát, úgyhogy már csak a mennyezetig futó szürke-fehér csempéket látta. Nem. Az első megérzése volt helyes – ez bizony kakaóvaj. Nem is akármilyen. Ez bizony a Brown Buttah, Nella kedvenc hajkrémje.

Körbenézett. Miután meggyőződött arról, hogy tiszta a levegő, sűrű, fekete hajába túrt, és egy tincset olyan közel húzott az orrához, amennyire csak lehetséges volt. Már három éve büszkén növesztette az afrofrizuráját, ennek ellenére ez a tincs az orra és az arca között félúton megállt. Bosszantó. Azért még elég közel ért az orrához ahhoz, hogy Nella megállapíthassa, nem a saját haja árasztja a Brown Buttah illatát. Ez az új illat még friss volt, feltehetőleg alig egy órája használta valaki a krémet.

Ez két dolgot jelenthetett. 1. Az egyik fehér kollégája újabban Brown Buttah-t használ. 2. Ami valószínűbb volt, mivel Nella biztosra vette, hogy senki sem tévedt be a természetes hajápolási cikkek közé a drogériában: a tizenharmadik emeleten jár egy másik fekete lány.

Nella szívverése felgyorsult, és elöntötte a meleg. Végre megtörtént? Végre megérte a napot, amikor kifizetődött a hosszas kampány azért, hogy a Wagner jobban ügyeljen a sokszínűségre?

Gondolatait Maisy Glendower, egy mindig izgága szerkesztő hangos, ismerős vihogása zavarta meg. Maisy szerette az intonációt, de ő maga nem használta. Nella igyekezett kihallani a fülsértő sipításból az alig hallható hangot, amely megnevettette a nőt. Vajon egy sötétebb bőrű emberé lehet?

– Helló, csajszi, helló!

Nella összerezzent, és felkapta a tekintetét. Csak Sophie állt fölötte. Kényelmesen Nella paravánjára támaszkodott, és két szeme akkorára tágult és olyan zöld volt, mint egy-egy uborka.

Nella erőt vett magán, és nem mordult fel, csak ökölbe szorította a kezét az asztala alatt.

– Sophie – motyogta –, helló.

– Hééé! Mizu? Hogy vagy? Hogy telik eddig a napod?

– Megvagyok – felelte Nella, és igyekezett nem túl hangosan beszélni, hátha további hangfoszlányok szállnak hozzá. Sophie szerencsére már nem meregette a szemét, mint az előbb, viszont még mindig úgy bámulta Nellát, mintha mondani akarna neki valamit, de képtelen lenne rá.

Ez nem volt szokatlan egy olyan vándornál, mint Sophie, akit még csak nem is lehetett a vándorok legrosszabbikának nevezni. Nem voltak kedvencei, így kevés esély volt rá, hogy az ember heti egynél többször lássa. Általában nem ért rá, mert egy másik asszisztens íróasztalánál időzött, és a mosolya arra emlékeztette az embert, milyen jó, hogy nem jár arra gyakrabban. Sophie pusztán a szerencsének köszönhette, hogy Kimberlynek dolgozott, aki már negyvenegy éve volt a Wagner Booksnál. Kimberly 1986-ban szerkesztette élete első és azóta is egyetlen bestsellerét. Csakhogy ez a bestseller több volt egyszerű sikernél – televíziós műsort készítettek belőle, rekordnézettségű mozifilmet forgattak belőle, rajzolt regény, akciófigura-sorozat, felnőttfilm, musical, sorozat, majd még egy mozisiker (ezúttal 4DX-ben) lett belőle, ezért aztán Kimberly minden további nem-bestsellert megúszott. A szerzői jogdíjakat is meg kell becsülni.

Kimberly már hosszú karrierje végéhez közeledett, és ideje nagy részét az irodán kívül töltötte. Nella gyanította, Sophie a saját ideje nagy részében arra vár, hogy a szerkesztője végre legyen kedves nyugdíjba vonulni, hogy ő átvehesse a helyét. Talán egy év múlva, esetleg hamarabb is ráébred majd, hogy a főnöke bizony nem megy sehová, amíg nem küldik, és senki sem fogja elküldeni. De Sophie egyelőre naivan kitartott, ahogy minden elődje is tette.

– Kim még mindig nem jött vissza – jegyezte meg Sophie, bár Nella nem kérdezte. – Tegnap borzalmasan rosszul volt, amikor beszéltem vele, már a hangjából ítélve.

– Most milyen eljárásnak veti alá magát?

Sophie megragadta az álla és a kulcscsontja közötti feszes bőrt, és kissé megrángatta.

– Értem. Ez döntő fontosságú.

Sophie grimaszolt.

– Ja. Szerintem többet költött rá, mint amennyit mi itt egy hónap alatt keresünk. Egyébként láttad már…? – Maisy hangjának irányába biccentett.

– Mit láttam?

– Azt hiszem, Maisynél most épp egy újabb jelentkező van. – A lány ismét biccentett, és ezúttal jelentőségteljesen meregette a szemét is. – Nem vagyok benne biztos, de ránézésre azt hiszem, lehet, hogy… tudod…

Nella igyekezett nem elvigyorodni.

– Nem tudom – felelte ártatlanul. – Lehet, hogy micsoda?

Sophie suttogva felelt:

– Szerintem… fekete.

– Nem kell azt suttogni, hogy fekete – korholta Nella, pedig tudta, miért tett így Sophie. A szagokhoz hasonlóan a hangok is átszűrődtek a paravánokon. – Legutóbbi információim szerint ez a szó teljességgel elfogadható. Néha még én is használom.

Sophie vagy nem vett tudomást a vicces megjegyzésről, vagy nem mert nevetni rajta. Közelebb hajolt Nellához, és tovább sutyorgott:

– Milyen jó lesz neked, nem? Egy másik fekete lány a Wagnernél! Képzelem, milyen izgatott lehetsz!

Nella nem nézett a lány szemébe, mert lehangolta ez a lelkesedés. Persze hogy jó lenne, ha egy másik fekete lány is dolgozna a Wagnernél, de azért egyelőre nem kívánt örömtáncot lejteni. Tudta, csak akkor lesz képes elhinni, hogy a Wagner vezetői végre megfogadták a tanácsát, és többféle embert hívnak be interjúra, ha a saját szemével látja. Az elmúlt két évben csak és kizárólag emberek egy nagyon jól körülhatárolható csoportjából válogattak, amikor jelölteket hívtak be és vettek fel.

Nella Sophie-ra emelte a tekintetét – a lány történetesen ebbe a nagyon jól körülhatárolható csoportba tartozott. Még mindig csacsogott. A következő percekben sikeresen meggyőzte magát arról, hogy társadalomtudatos, és a jelek arra mutattak, hogy még órákig szeretne erről beszélni.

– Eszembe jutott róla a BookCenterben megjelent olvasói véleménycikk, tudod, amit a múlt héten küldtem át neked. Biztosra vettem, hogy csak te írhattad, mert nagyon hasonlított a szóhasználata a tiédre. Arról szólt, milyen feketének lenni egy fehér munkahelyen. Emlékszel?

– Igen. Tizedszer is elmondom, hogy nem, nem én írtam azt a cikket – felelte Nella. – Ennek ellenére nyilván sok mindent át tudok érezni abból, amiről szól.

– Lehet, hogy Richard is olvasta, és úgy döntött, nem maradhat tovább ilyen egysíkú ez a cég? Az már valami lenne. Emlékszel, milyen nehéz volt egyáltalán arra rávenni az embereket, hogy beszélgessenek a sokszínűségről? Fájdalmasak voltak azok az értekezletek.

Indokolatlan volt értekezleteknek nevezni ezeket az eseményeket, de Nellának éppen nem volt kedve ilyen ingoványos talajra tévedni. Sokkal fontosabb dolgok foglalkoztatták. Például az, hogyan szabadulhatna meg Sophie-tól.

A telefonjáért nyúlt, felnyögött, majd így szólt:

– Azta! Már negyed tizenegy van? El kell intéznem egy nagyon fontos hívást.

– Jaj, de kár! – Sophie láthatóan csalódott. – Oké.

– Bocsi. De majd még kereslek!

Nella már akkor is tudta, hogy nem fogja keresni, de már megtanulta, hogy ha egy-egy kellemetlenül hosszúra nyúló beszélgetésben elejti ezt az ígéretet, azzal nagyban megkönnyíti az elválást.

Sophie rámosolygott.

– Semmi gáz. Akkor majd később!

Azzal ugyanolyan gyorsan távozott, mint ahogy érkezett.

Nella felsóhajtott, és céltalanul tekintett körbe. Nem időzött el annál a papírkötegnél, amelyet még mindig nem adott oda a főnökének. Annak, hogy az ember milyen gyorsan visz át adott dolgot A pontból B pontba, összességében véve semmi befolyása sincs arra, mennyire érdemli meg, hogy társszerkesztő legyen. Különös tekintettel arra, hogy Nella már két éve dolgozott a Wagner egyik legmagasabb rangú szerkesztőjének, Verának. Igaz, az utóbbi időben kissé, nos, furcsán alakultak köztük a dolgok. Néhány nappal korábban került sor az évfordulós megbeszélésre, amelyről Nella egészen rossz szájízzel távozott. Előléptetést kért, mire Vera legalább egy tucat panaszt felsorolt Nella asszisztensi munkájával kapcsolatban, és ezek közül az utolsó volt a leginkább nyugtalanító: „Jó volna, ha legalább feleakkora lelkesedéssel igyekeznél megfelelni az alapvető elvárásoknak, mint amekkorával a szabadidős sokszínűségi értekezleteket szervezed.”

Nellát megrázta a „szabadidős” kifejezés, olyan volt, mintha egy lövedék fúródott volna a szemébe. A céges kosárlabdacsapat, a papírkészítő klub valóban szabadidős tevékenységek voltak, Nellának a sokszínűséget felügyelő bizottság felállítására tett kísérletei viszont nem. Azért csak mosolygott, és köszönömmel felelt a főnökének, aki még Nella születése előtt kezdett a Wagnernél. A kapott információt mindenesetre zsebre tette, és megtartotta. Úgy érezte, ugyanebben a zsebében kell maradnia az álmának is, hogy egyszer végre igazán megélhesse a feketeségét a cégnél.

Most viszont ismét megcsapta az orrát a Brown Buttah illata, és ezúttal más, sokatmondó jeleket is hozott magával. Maisy elsütötte a már sokszor elismételt poént a Wagner idétlen alaprajzával kapcsolatban („Legalább annyira logikus, mint a Vissza a jövőbe című filmben bemutatott tudomány”). Ezt nevetés követte, mély, kissé rekedtes, de többnyire azért sima, mint a kakaóvaj. És őszinte, már amennyire ilyen rövid idő alatt meg lehetett állapítani.

– …lehetetlen. Esküszöm, egyszer rábukkansz valakire, és soha többé nem találsz vissza az asztalához – vihogott Maisy. Ahogy közeledtek az irodája felé, egyre hangosabbnak tetszett a hangja.

Nella ekkor jött rá, hogy bizonyára el fognak sétálni az ő asztala mellett is, ezért felemelte a tekintetét. A paravánja apró résén keresztül előbb sötét tincseket, majd egy barna kezet látott.

Valóban egy másik fekete volt az emeletükön! Maisy csacsogásából ítélve ráadásul interjúra érkezett.

Ez azt is jelentette, hogy néhány héten belül egy másik fekete dolgozó foglalhatja el a Nelláéval szemközti paravános íróasztalt. Egy levegőt fognak szívni. Hátha segít majd neki leszerelni a Wagner Sophie-jait!

Nellának kedve lett volna a levegőbe emelni az öklét, ahogy azt az 1968-as olimpián lehetett látni két fekete atlétától. De inkább csak elhatározta, hogy amint lehetősége nyílik rá, megírja Malaikának a legújabb wagneres hírt.

– Remélem, nem kellett sokat utaznod – mondta Maisy. – Harlemből jöttél metróval, igaz?

– Most már Clinton Hillben élek – felelte a fekete lány –, de a Százharmincötödik utca és az ACP sarkán születtem, és egy darabig ott is laktunk.

Nella kihúzta magát. A lány szavai még melegebbek és rekedtebbek voltak, mint könnyed nevetése, és a Harlemre jellemző nyugalomról árulkodtak, amelyre Nella mindig is vágyott. Azt is megállapította, hogy ez a lány nagyon magabiztos, és ez tiszteletet, ugyanakkor irigységet is ébresztett benne. Különösen, ha eszébe jutott, ő milyen ideges volt, amikor Vera interjúztatta.

A léptek zaja alapján már csak centikre lehettek tőle. Nella arra számított, hogy akkor fog legjobban látni, ha az íróasztala jobb széléhez gurul a székével, és nem is késlekedett. Úgy tett, mintha éppen azt a kéziratot lapozgatná, amelyet Vera vár, de közben fél szemét le sem vette az asztalok közötti folyosóról, amely Maisy irodájához vezetett. A következő pillanatban már fel is bukkant Maisy és – remélhetőleg – leendő, rasztahajú asszisztense. Nella most először vehette szemügyre a lányt.

Széles, szimmetrikus arca volt, és mandulabarna szemei tökéletesen ültek Lena Horne-orra{1} és nagy homloka között. Bőre egy-két árnyalattal sötétebb volt, mint Nelláé, amely a gesztenyére hasonlított – valahol a hikoridió és az umbra között lehetett. Tincsei olyan vastagok voltak, mint egy-egy vastagabb szívószál, és hosszabbak, mint a keze. A tövénél még mind sötétbarna volt, majd a fül magasságában mézszínűre váltott. A lány egy maroknyi tincset kontyba kötött, a maradék a tarkójához simult.

És akkor a nadrágkosztümjét még nem is említettük! Ezt egy elegáns, egyetlen gombbal díszített, bársonyvirágszínű dzseki és egy ehhez illő, a bokája fölött néhány centiméterrel végződő bő nadrággal dobta fel. Piros, magas sarkú, lakkbőr bokacsizmát viselt – Nella már akkor is a nyakát szegte volna, ha csak megpróbálja felvenni azt a cipőt.

Az egész megjelenése olyan volt, mintha ötvözték volna Erykah-t{2} és Issát{3}, és Nella megfogadta, hogy ezt a részletet is mindenképpen elmeséli majd Malaikának. Ekkor ütötte meg a fülét, ahogy Maisy megkérdezi az új lányt, mit jelent az ACP. Szerencse, mert ezt Nella sem tudta.

– Jaj, bocsánat, az Adam Clayton Powell Jr. sugárút – felelte a lány –, csak azt túl hosszú kimondani.

– Ja, persze, értem! Tényleg jó hosszú neve van. Harlem nagyszerű környék, és igen gazdag a történelme. A Wagner idén tartott is ott egy eseményt az egyik írójának. Februárban, ha jól emlékszem. A Schomburgban rendeztük, és remek fogadtatásnak örvendett.

Nella kis híján felhorkantott. Maisy nem is vett részt az említett eseményen, és Nella a második keresztnevét tette volna rá, hogy a szerkesztő a Természettudományi Múzeumnál északabbra még sosem járt Manhattanben. Maisy egészen kedves volt, jól lehetett vele csacsogni a mosdóban, mint bármelyik másik vezető munkatárssal, de eléggé korlátozott elképzelései voltak a „város” jelentéséről. Ha csak meghallotta Williamsburg nevét, ahol pedig Apple üzlet, Whole Foods bioélelmiszer-bolt és döbbenetes mennyiségű márkás butik is volt, úgy hőkölt vissza, mintha arra kérték volna, hadd nézzék meg belülről a vagináját. Biztosan érzi a rasztahajú lány is, hogy Maisynek valójában fogalma sincs a Harlem „kultúrájáról”.

Nella nagyon szerette volna látni, milyen képet vág a fekete lány, de már odaértek Maisy irodájához, így kénytelen volt megelégedni egy halk nevetéssel. Rövid volt, de a másodperc töredéke alatt, ami ahhoz kellett, hogy becsukódjon az ajtó, Nella kiérezte belőle, hogy a lányt mulattatja, amit hallott – ugyanakkor bosszantja is, és szavak nélkül is hallható benne a kérdés: Nem sűrűn vagy feketék közt, mi?

Nella keresztezte a mutató- és középső ujját. Igaz, a lánynak feltehetően nem volt rá szüksége, de ő azért sok szerencsét kívánt neki.

2

2018. augusztus 6.

Nella megköszörülte a torkát, és bal hüvelykujját végighúzta a kézirat bal szélén, majd az alján is. Tudta, hogy ha kicsit gyorsabban mozog az ujja, komolyan megvághatja magát, még talán a vére is kicsordul. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy ez a kockázat némi jutalom lehetőségét is magában rejti: megfelelő kifogást jelentene ahhoz, hogy kimeneküljön, és nyerjen néhány értékes percet, ameddig még húzhatja az időt. Ez a lehetőség igazán csábító volt.

– Nos? – Vera mindkét könyökével az asztalra támaszkodott, és a nyakát nyújtogatta. Ez az enyhe rángás indokolta, miért van szüksége a kétheti kezelésre a csontkovácsnál. – Mondd, mi a véleményed!

– Nos… sok mindenről kellene beszélnünk. Hol is kezdjem?

Nella indokolatlanul sok időt töltött azzal, hogy az előbbi kérdésre megtalálja a választ. Kizárt dolog volt, hogy az igazsággal kezdje: nehezen állta meg, hogy félbehagyja, földhöz vágja és a konyhája közepén, zoknis lábbal megtapossa a Zsibbadás című regényt, majd kinyissa az ablakot, és kihajítsa a kéziratot a Negyedik sugárútra, ahol aztán az autók megadták volna neki, ami jár. Azt sem mesélte el, hogy éjfél körül tartott egy rövid szünetet, és lejegyezte, mi mindent utál a történetben, majd összetépte a listát, és a darabkáit elégette egy Yankee illatgyertya lángjában. Még egy tíz másodperces videót is felvett a megégett fecnikről, és elküldte Malaikának, aki csupa nagybetűkkel írt vissza: KIRÁLY! MOST MÁR MEHETSZ ALUDNI, NYOMI!

Nella talán kicsit megérdemelte ezt a dorgálást. A regény nem volt teljességgel borzalmas. Szépen bemutatta, milyen reménytelen az országszerte megfigyelhető opiátjárvány. Akadt benne néhány különösen megható jelenet, és megindító párbeszédeket is tartalmazott. Egy tízfős család végre szembenézett a régóta rejtegetett titkaival, és egy csecsemő sértetlenül úszott meg egy veszélyes helyzetet. A könyv szíve a helyén volt.

Csak éppen az egyik szereplő nem: Shartricia Daniels.

Nella tisztában volt vele, hogy ezt sohasem fogja tudni bizonyítani, de gyanította, hogy Colin Franklin regényének első változatában kizárólag frusztrált, fehér szereplők jelentek meg, akik frusztrálóan fehér életet éltek egy frusztrálóan fehér kisvárosban. Az elkészült regény elolvasása után valaki – egy barát, egy ügynök, vagy talán maga Vera – nyilván azt javasolta neki, hogy adjon hozzá egy kis színt.

Nos, Nella nem volt bolond. Jól tudta, hogy a színes bőrű szereplők felkapottak, és azt is, mennyire vigyáz mindenki, nehogy az a vád érje, nem megfelelően mutat be bizonyos rétegeket. Nella senkit sem szokott ilyesmivel vádolni, de lelkesen követte a közösségi oldalakat, hogy támogathassa azt, aki megteszi. Napi rendszerességgel olvasott gondolatébresztő cikkeket, és a Twitteren megosztott egy tweetet, amely szerint az Oscar-díj olyan fehér, hogy világít az éjszakában. Miután botrány lett abból, hogy az H&M egy „majom” feliratú pulóvert egy fekete kisfiúval reklámozott, Nella fél évig semmit sem vett a cégtől. Ez nem kis dolog volt tőle, aki nyáron imádott olcsó alapdarabokat vásárolni. Jól látta, hogyan függnek össze a nagy cégek balfogásai és a rendőrök gyilkosságai – a feketékre általában nem tekintenek egészen emberként.

Ezzel persze nem volt egyedül. Mindig számíthatott az internetre, ha a legújabb trend ellen kellett felszólalni. A legerősebb hang talán Jesse Watsoné volt, az országszerte ismert feketejogi aktivistáé, akit Nella, Malaika és még több mint egymillió másik ember követett a YouTube-on. Csak a nevét kellett megemlíteni – hiszen mindenki tudta róla, hogy a szociális aktivisták között az extrém oldalt képviseli –, és hamarabb lehetett foltot hagyni egy kellemes családi vacsora hangulatán, mint cheetosos kézzel a fehér terítőn. A srác rendkívül erőteljes beszédstílusa azt sugallta, hogy pontosan ez a célja.

Nella néha úgy érezte, hogy Jesse a videóiban már túl messzire megy, például abban a kilencvenpercesben, amelyben arról beszélt, miért lenne jó, ha mindenki leszokna a „fekete időben” kifejezés használatáról. Máskor azonban annyira átérezhető volt, amiről beszélt, hogy az már fájt – például annál a bejegyzésnél, amikor arról írt, miért tudnak sokkal rosszabbak lenni a „jó szándékú fehérek”, mint azok, akik nem csinálnak titkot abból, hogy rasszisták. Amikor Nella azon gondolkodott, miért bizalmatlan a Zsibbadással szemben, az is eszébe jutott, amit Jesse mondott azokról a fehérekről, akik kezüket-lábukat összetörve igyekeznek megjeleníteni a „sokszínűséget”: „Ha valaki az átlagosnál jobban tisztában van a kulturális érzékenységgel, az nagy felelősséggel jár. Ha nem vigyázunk, a sokszínűség hamarosan csak egy elem lesz egy listán, amelyet mindenki igyekszik mihamarabb kipipálni, és semmivel sem több. Csak egy egydimenziós, sekélyes, homályos valami.”

Shartriciát még csak egydimenziósnak sem lehetett nevezni – laposabb volt, mint a papír, amelyre nyomtatták. A fehér férfi, aki megírta őt, úgy döntött, legyen tizenkilenc éves, várja az ötödik gyermekét, és a baba apja vagy LaDarnell, vagy DeMontraine legyen (Shartricia maga sem tudta, melyik, mert mindketten maguk mögött hagyták a várost, amint meghallották a gólyahírt). A lány szinte minden jelenetében káromkodott és panaszkodott, amivel éppúgy elszigetelte magát az olvasótól, mint a családjától és nem opiátfüggő ismerőseitől (ilyen nem sok volt körülötte). De csak ez után jött a kegyelemdöfés: tanulatlan, crackfüggő anyja azért adta neki a Shartricia nevet, hogy így emlékezzen meg az élénkzöld ruháról, amelyben éppen akkor bulizott, amikor elfolyt a magzatvize.{4}

Rendben, Nellát ez az utolsó részlet bosszantotta, ugyanakkor el is bűvölte. Csakhogy Shartricia alakjában minden más hamisnak tetszett, különösen a hangja, amely mintha egy felszabadított rabszolga és Tyler Perry egyik kevésbé szerencsés karakterének elegye lett volna. Azonban hiába kavarogtak Nella fejében ezek a gondolatok, nem tudta, hogyan is önthetné szavakba mindezt az előtte ülő fehér nőnek. Annak a fehér nőnek, aki a főnöke és Colin szerkesztője egy személyben.

– Nos, ez a könyv nagyon… aktuális – mondta végül. Azt a divatszót választotta, amelyet a Wagnernél mindenki szeretett hallani. Az „aktuális” a közszolgálati rádióban és a Good Morning, America című műsorban való megjelenést jelentette, és azt is, hogy „valami újat teszünk hozzá a párbeszédhez”. Colin Franklin mindig erre törekedett, hosszú listát tudott felmutatni olyan művekből, amelyek az újságok főcímeit koppintották. Írt már többek között egy többnejű férfiről, akit egyik felesége gyilkol meg, egy halálos áldozatokat követelő iskolai lövöldözésről és egy szexi sorozatgyilkosról is.

Vera lelkesen bólogatott, és világosbarna frufruja hullámzott csillogó, szürke szeme fölött.

– Igazad van, aktuális. Keményen szembenéz az opiátjárvány legkeményebb oldalával. – Lejegyzett egy-két szót arra a sárga jegyzetlapra, amely fölött könyökölt, majd az arcához érintette a tollát. Nella már számtalan értekezleten látta ezt a mozdulatot. – Van esetleg valami, ami szerinted nem sikerült ebben a regényben?

Nella alaposan szemügyre vette Vera arckifejezését, azt kutatta, vajon mit akarhat mondani neki a főnöke. Legutóbb fél évvel korábban fordult elő, hogy Nella kritikát fogalmazott meg egy olyan könyvvel kapcsolatban, amely Verának tetszett, és Vera akkor lehajtott fejjel felelte, hogy a kritikája pontos. Csakhogy később, amikor éjszakáig dolgozott, mert el kellett küldenie az írónak a megjelölt oldalakat, azt vette észre, hogy a regény végével kapcsolatos megjegyzései nem kerültek be a végleges változatba. Akkor gyorsan belelapozott az első fejezetbe, és onnan is hiányoztak a meglátásai.

Ez akkoriban nem bántotta őt különösebben. Úgy tervezte, majd a következő megbeszélésükön megemlíti a dolgot, csakhogy az a beszélgetés meghiúsult, így Nellának el kellett gondolkodnia azon, vajon mi is az ő szerepe Vera asszisztenseként. Ha Vera nem bízik a véleményében, akkor Nellából sosem lesz több egyszerű asszisztensnél. Ha viszont ez így alakul, sosem lehet majd szerkesztő. Márpedig tíz éve dédelgetett álma volt, hogy szerkesztőként dolgozhasson – ez a vágy akkor fogalmazódott meg benne, amikor kilencedik osztályban belépett az iskolaújsághoz. Szerette tologatni a szavakat és bekezdéseket, olyasmi volt ez, mint egy irodalmi Tetris. A szerkesztés folyamata megnyugtatta. Noha bármikor készségesen belátta volna, hogy elfogult a fekete történeteiket elmesélni vágyó fekete szerzőkkel szemben, bármilyen művön boldogan dolgozott volna. Izgalmasnak tűnt számára az elképzelés, hogy egyszer majd a szerkesztésből élhet, és beleszólhat, mit olvasnak az emberek, sőt talán később majd abba is, mit írnak. Hihetetlenül fontos szerep volt ez.

Nem sokkal azután, hogy Vera „szabadidős tevékenységnek” minősítette a sokszínűséget célzó értekezleteket, és ezzel összetörte Nella álmait, amelyek a nem túl távoli előléptetésről szóltak, a lány a kedvenc mexikói éttermükben találkozott Malaikával. Az enchilada általában gyógyír volt a sebeire, de most jó másfél percig csak bámulta a tányérját, mielőtt feltette volna a kérdést, amelyet mindig fel szoktak tenni egymásnak Malaikával, ha egyiküket megbántotta valaki:

– Vajon a bőrszín az oka? Mármint annak, hogy nem léptettek elő.

– Lehet. – Malaika fogta a szinte teljesen kiürült habaneroszószos üveget, és már harmadszor rázta meg jó alaposan, hogy mindenhová jusson a tányérján. Még az alját is megütögette, hogy az utolsó csepp is a guacamolén landoljon. Továbbra sem volt elégedett, ezért a szomszéd asztalhoz hajolt, és elvett róla egy másik szószosüveget. Az ott ülő fehér pár egészen megdöbbent, de egy szót sem szóltak, elvégre nem használták a szószt, sőt vidáman így szóltak: „Szívesen”, mire Malaika megköszönte, majd visszaadta nekik az üveget.

Ez a jelenet jól jellemezte a pimasz alakot, akivel Nella néhány évvel korábban, egy nyáron barátkozott össze egy karaoke bárban, a Village-ben. Akkor ismerkedtek meg, amikor Nella megkérte Malaikát, ugorjon be mellé elrappelni a Salt-N-Pepa „Shoop” című számát, mert aki eredetileg alakította volna Pepát, a kelleténél több Bloody Marytől rosszul lett a villásreggelinél. Azóta is legjobb barátnők voltak, és szívesen osztották meg egymással az internetes társkeresőkön átélt csalódásaikat meg a házi készítésű hajápolási szereiket. (Nellához hasonlóan az ő hajtípusa is 4C volt, igaz, ő mindig is a természetes frizura híve volt, így olyan sörénnyel büszkélkedett, mint ifjúsága virágjában Pam Grier.)

Azonban, ami a legfontosabb, mindig összevetették a fekete nőként megélt élményeiket is. Teljesen különböző háttérrel érkeztek New Yorkba: Nella New Haven egyik, főleg fehérek lakta külvárosában nőtt fel, míg Malaika Atlantában, feketék között. Ennek ellenére azonnal megtalálták a közös hangot. Nella véleménye szerint ezt annak köszönhették, hogy mindketten a kilencvenes évek fekete vígjátéksorozatain és a smooth jamen nőttek fel.

Malaika mindig is különc volt, tekintve, hogy sok szokást átvett a fehérektől. Ez magyarázta meg azt is, hogy beleharapott a szendvicsébe, majd dr. Phil hanghordozását utánozva így szólt:

– Lehet, hogy Vera konkurenciát lát benned. Lehet, hogy úgy érzi, ha egészen elfogadna téged, az igazolná a félelmét, miszerint minden harminc alatti nő az ő állására pályázik. Lehet, hogy… féltékeny.

Nella kétkedve nézte.

– Egyértelmű, hogy nem ismered azt a nőt. Sem engem. Tornacsukában járok dolgozni, érted? Tornacsukában. De még abból sem menőt veszek, hanem a lehető legegyszerűbbet.

Malaika csak legyintett.

– Hát, erről te tehetsz, de figyelj csak, kérdeznék valamit. Megfigyelted már, hogy olyan fehér asszisztensek előbb lépnek előre a ranglétrán, akik utánad érkeztek a kiadóhoz?

– Nem – ismerte be Nella. – Az összes szerkesztő fukarkodik a kinevezésekkel, még a fehér asszisztensek esetében is.

– Na, tessék.

– Akkor… az a véleményünk, hogy nem a bőrszínem az oka? – Nella még mindig nem volt benne biztos.

– Dehogy! Az is közrejátszik. Vera védi, ami az övé, ameddig csak lehet. Tudod, mint azok a fehérek, akik ragaszkodnak hozzá, hogy kizárólag fehér partnerrel vállaljanak gyereket, mert így akarják megakadályozni, hogy még több félvér gyerek szülessen, márpedig nyilvánvaló, hogy 2045-ben már a félvérek fogják irányítani az országot. De elárulom neked, mit mondogatok magamban, ahányszor Igor szívat a melóhelyen a sok kis aprósággal, ami egyáltalán nem számít, például azzal, hogy írjam át a Twitter-oldalán szereplő rövid jellemzését. Csajszi, és ezt most neked mondom, nem magamnak, kettős fenyegetést jelentesz. Érted, hogy mondom? Nemcsak fekete vagy, hanem fekete és fiatal is. Ha Vera okos, márpedig biztosan az, hiszen már vagy harminc éve ez a munkája… – Malaika elhallgatott, és csak azután folytatta, hogy Nella egy bólintással megerősítette az információt. – Ha okos, akkor tudja, hogy a hozzád hasonló lányok… – Halvány, bolondos mosoly ült ki az arcára. – Meg a hozzám hasonlók jelentik a jövőt.

Nella értékelte ezt a nézetet: elnevette magát, és koccintott Malaikával, mint korábban már oly sokszor. Ott, abban a legkevésbé sem különleges étteremben, az isten háta mögött, a Lower East Side nem túl forgalmas részén ez a beszélgetés úgy hatott Nellára, mint egy meleg, bolyhos ujjas takaró. Most viszont, Vera óriási, világos irodájában, amelynek egyik ablaka a Central Parkra nézett, mindössze néhány órával azután, hogy Nella átrágta magát az oldalakon, amelyeken egy fehér férfi bizarr módon jellemzett egy várandós, fekete opiátfüggőt, már fázott. A jelek szerint ennek a főnöke hűvös viselkedése volt az oka.

– Hogy van-e valami, ami szerintem nem sikerült ebben a regényben? – ismételte meg Nella. – Nos, a szereplők jól kidolgozottak, de volt köztük egy-kettő, aki szerintem nem működik igazán jól.

– Rendben, folytasd – biztatta Vera szorosan összevont szemöldökkel.

Nella nem akarta folytatni, de Vera nem bírta azokat, akik nem merik befejezni egy megkezdett gondolatmenetüket. Főleg, ha nők. Részben ezért is vette fel Nellát, ahogy azt egy karácsonyi partin el is árulta neki, miután a kelleténél kicsit több tojáslikőrt ivott. Első találkozásukkor úgy érezte, Nella irodalmi ízlése „nyers, merész és egyedi”. Ez azért volt vicces, mert Nella az állásinterjúja után úgy érezte, teljesen elszúrta az egészet.

Meglehetősen ideges alkat volt. Leggyakrabban logisztikai kérdések miatt aggódott, például amiatt, hátha egy baleset okán késni fognak a tömegközlekedési eszközök, vagy nem talál oda valahová, vagy esetleg a harisnyáján, a combjánál lévő, két és fél centiméter hosszú szakadás nem bír ki még egy viselést. Az is aggasztotta, mi lesz, ha Verával nem találják meg a közös hangot. Azelőtt még sosem dolgozott rendes irodában Manhattanben. Nem tudta, mire számíthat, kivéve mindazt, amit sorozatokban és filmekben látott, és a lelke mélyén nagyon félt, hogy amit látott, a szigorú hierarchia, a homogenitás és a ridegség mind igaz. Már megszokta, hogy bárpultokban és kávégépek mellett dolgozzon, és ezeken a munkahelyeken a legkülönfélébb emberekkel találkozott, akik mindenféle szakma képviselői voltak. Ezeken a munkahelyeken megengedhette magának, hogy azt vegyen fel, amihez csak kedve van, de egy percig sem hitte, hogy beállíthatott volna Verához az interjúra egy BLACK LIVES MATTER feliratú pólóban.

Így hát az interjú reggelén Nella különösen elővigyázatos volt: a Paylessben húsz dollárért vásárolt, teljesen egyszerű, lapos sarkú cipőjét vette fel, hogy ha arra kerülne a sor, futva még elérje a metrót. A lehető legkonzervatívabb szabású kék ruháját viselte, alatta egy régi, fekete harisnyát. A vállán egy vászontáskát vitt, amelyet az előző évi Brooklyni Könyvfesztiválon szerzett a Nation standjánál – ezzel kölcsönzött személyiséget a megjelenésének.

Hála az égnek kegyesek voltak hozzá a tömegközlekedés istenei. A metró pontosan érkezett, és miközben Bay Ridge-ből Manhattanbe tartott, még ahhoz is volt kedve, hogy belemerüljön egy szerkesztőasszisztens blogjába, amelyet már évek óta olvasott. Negyven perc utazás után ismét az utcán találta magát, mindössze egy sarokra a Wagnertől. Éppen arra várt, hogy váltson a lámpa, és közben gondolatban vállon veregette magát, amiért majdnem tizenöt perccel az interjú előtt érkezik, és teljességgel interjúképes a külseje. Ekkor azonban lefelé tekintett, és kis híján felsikoltott. A harisnyája tovább szakadt, és cikcakkban elérte a bokáját.

Ezzel vége volt. Ha érzett is bármiféle magabiztosságot a napsütésnek és a pontosan érkező metrónak köszönhetően, az most elpárolgott. Neked kétszer olyan jónak kell lenned, hiszen tudod! – korholta magát. Már nem emlékezett rá, kitől hallotta ezt először, még arra sem, mondták-e szemtől szemben neki, de azért ő még mindig azt hajtogatta magának, hogy a barna bőre miatt neki kétszer olyan jónak kell lennie, mint a fehér bőrű lányoknak, és ez a szakadás érzése szerint lenullázta az esélyeit.

Képtelen volt elengedni a kétszer olyan jónak kell lenni mantrát, még akkor is, amikor a recepcióhoz érkezve nem jutott eszébe Vera vezetékneve, akkor is, amikor az ajtóban meg akarta ölelni Verát, aki viszont kezet nyújtott neki, de még akkor is, amikor két mondaton belül háromszor használta a „konkrétan” szót. Ezért aztán, amikor Vera egy héttel később azzal hívta fel, hogy véleménye szerint tökéletesen illene a szerkesztői csapatba, Nella teljesen megdöbbent. Kizárt dolognak tartotta, hogy ne lett volna olyan jelentkező, akinek nem szaladt fel a szem a harisnyáján, és nem használta túl a „konkrétan” szót. Vagy legalább valaki, aki Amerika legjobb egyetemeinek egyikén végzett, és ki lehetett nézni belőle, hogy még sokra viszi.

A Wagner azonban Nellát akarta, és ez akkora örömmel töltötte el őt, hogy a tőle telhető legszebb pizsamás fenékrázást adta elő, amint letette a telefont. Ezt követően gyors egymásutánban kilépett mindhárom brooklyni étteremből, ahol dolgozott. Alig két héttel később már új főnöke volt, új asztala, valamint időpontja egy szemvizsgálatra, egy általános egészségfelmérésre és egy fogkőleszedésre – erre volt leginkább szüksége. Viszlát, hónapokig tartó, különféle gyerekvitaminokkal kezelt náthák! Helló, egészségbiztosítás!

Nella most a kis zen kertet nézegette Vera asztalán, közvetlenül az ablak alatt. A főnöke senkinek sem engedte meg, hogy hozzányúljon, de Nella néha, ha nehezebb napja volt, besurrant az irodába, és egy-két percig tologatta benne a köveket. Amikor erre gondolt, azonnal megnyugodott, és a Vera hívása után pizsamában előadott fenékrázás emléke is hasonló hatással volt rá. Nem érezte különösebben nyersnek, merésznek vagy akár egyedinek, hogy nagy rajongója Amiri Barakának és Diana Gordonnak, mégis mély benyomást tett Verára, amikor számára Nella még csak szakadt harisnyás idegen volt, akinek az önéletrajzában az egyik legjobb állami egyetem szerepelt. Miért ne próbálna meg ismét ugyanezzel hatni Verára? Miért ne bukkanhatna fel újra az a „nyers és merész” (és fekete) lány, akit azon interjún megismert?

Ráadásul… ha ő nem mond semmit Shartriciáról, ki más fogja megtenni a Wagnernél?

– Nagyon szeretném megtudni, véleményed szerint mely karaktereken kellene még dolgozni – szólalt meg Vera. Tekintete az ajtóra vándorolt, majd vissza. – Itt-ott nekem is feltűnt ez-az.

Nella kihúzta magát a széken.

– Nagyszerű! Rendben. Nos, a legnagyobb problémám a következő. – Mélyet lélegzett. – Egészen őszintén megmondom, szerintem…

De hiába gyűjtött bátorságot, az egész elszállt, amikor Vera tekintete másodszor is az ajtóra siklott, majd a harmadik alkalommal már ott is maradt, és érdeklődés csillant benne. Ez elég volt ahhoz, hogy Nellába fojtsa a hebegést. A lány is megfordult.

Maisy apró ökle kopogásra emelkedett az ajtófélfa mellett.

– Elnézést, hölgyek – mondta, bár nem látszott rajta, hogy őszintén sajnálná, hogy megzavarta őket. – Szeretnék bemutatni nektek valakit. – Belépett az irodába, és kétszer is végigsimította barna ceruzaszoknyáját. Nella azonnal felvidult, amint meglátta a fekete lányt, akit már két héttel korábban észrevett. A lány most teljes, rasztafrizurás életnagyságban foglalta el Maisy előbbi helyét az ajtóban. – Ő Hazel-May McCall, zseniális új asszisztensem.

– A szüleim ambiciózusak voltak – kezdte kedvesen a lány. – Nyugodtan szólítsatok Hazelnek. Ne, ne, ne álljatok fel! – tette hozzá, és Verához sietett, mielőtt még a szerkesztő kiléphetett volna az asztala mögül, de elkésett. Azután Nellával fogott kezet, de olyan erősen, hogy mindkettőjük hosszú fülbevalója vadul lengedezett előre-hátra.

Most, hogy szemtől szemben álltak, Nella megállapította, hogy Hazel sokkal magasabb nála. A haja minden akadály nélkül, rakoncátlanul tört elő a fejbőréből, és omlott babakék blézere hátára. Nella hirtelen zavarba jött, mert eszébe jutott, hogy ő egy gyűrött, szürke, V-nyakú pólót visel a még annál is gyűröttebb, szintén szürke pulóvere alatt. Tornacipője egyszerű és koszos volt.

– Üdv a Wagnernél! Sok jót hallottam már rólad. – Vera itt Maisy felé biccentett. – Nagyszerű szerkesztővel fogsz dolgozni.

Maisy csak legyintett: Jaj, ugyan már!

– Igen, tudom – bólintott Hazel. – Köszönöm! Nagy megtiszteltetés, hogy itt lehetek. Szinte el sem hiszem, hogy ez a valóság.

– Mi pedig izgatottan vártunk téged. Honnan érkeztél?

Nella alig láthatóan összerezzent. Zavarba jött a főnöke miatt, és aggódott, hogy Hazel máris elijedhet. Ez a kérdés! Jaj, mennyire odavannak a könyvkiadásban ezért a kérdésért! Neki először Josh tette fel, a Wagner eladási igazgatója, mégpedig a konyhában, a Keurig kávéfőző mellett. Nella először nem értette, mire gondol, ezért azt felelte, Connecticutban nőtt fel, és szinte mindent elmesélt róla, talán a földrajzi koordinátáit kivéve. Csak akkor értette meg, mit akart Josh, amikor a férfi kissé türelmetlenül azt felelte:

– Hmm, érdekes. És ezelőtt melyik kiadónál dolgoztál?

Nella lesütötte a tekintetét, jól megnézte Zora Neale Hurston arcát az édesanyjától kapott bögrén, majd bevallotta, hogy semelyiknél.

– Felszolgáló voltam – tette hozzá, és ezzel véget is ért a kérdezősködés.

De Hazel megfelelő előzményekkel szolgálhatott: Bostonban dolgozott, egy kis magazinnál.

– Két évig éltem ott, és néhány hónapja döntöttem el, hogy visszajövök. Nagyon szeretem New Yorkot, és azt terveztem, visszatérek ahhoz a nonprofit alapítványhoz, amelyet pár éve indítottam Harlemben.

Maisy láthatóan büszkén bólintott. Nella csodálta, hogy Hazel nem mesélte el a másik okot, amely pedig nyilvánvalóan a költözéshez vezetett: azt, hogy Boston silány, rasszista hely.

– Boston! Micsoda egyetemi város! – jegyezte meg Vera.

– Bizony – felelte Hazel. – De akkor is sokkal csendesebb, mint New York. És nagyon hideg is. Nagyon hiányzott nekem New York energiája.

Ekkor összeráncolta a homlokát, mintha valami különösen kellemetlen céges emlék jutott volna eszébe. Nella kíváncsian figyelte, és észrevette, hogy a bal szemöldöke fölött van egy aprócska aranypiercing, olyan kicsi, hogy csak bizonyos arckifejezések láttathatták, mint amilyen ez is volt. Lehet, hogy Hazel gonosz e-maileket kapott a régi cég HR-esétől a haja miatt? A kollégák már panaszkodnak az asztalod felől áradó bűz miatt – például. Vagy azért feddték meg, mert a piercing nem illik egy profi környezetbe. Nella egy kezén meg tudta számolni, hányszor járt Bostonban, de eleget olvasott róla ahhoz, hogy tudja, Hazelnek nem lehetett könnyű az ottani élete.

Már látta maga előtt, amint Hazel mindent elmesél a témáról munka után egy jó kis gines gyümölcslé fölött, amikor Vera megszólalt:

– Igen, tényleg elég hideg van arrafelé. Azt hisszük, az hó, ami nálunk van. De odafent egészen máshogy néz ki a dolog. Maisy aztán tudja. Igaz, Maze?

– Így van! – bólintott jól nevelten Hazel. Úgy tűnt, nem zavarja, hogy félreértették a „hideg” szót. – Mintha azt mondtad volna, Bostonban születtél és nőttél fel, ugye?

– Pelenkás koromtól a disszertációmig – csacsogott Maisy. – Az első munkámat is ott kaptam. Mindig is az lesz az otthonom. – A szívére tette a kezét. – De abszolút nem való mindenkinek. A konyhája valami rettenetes. Vera, emlékszel még arra a rémes díjátadós vacsorára odafent, Cambridge-ben? – Miután így felvezette ezt az emléket, jó három percen keresztül erről folyt a szó. Kiveséztek minden fogást, egyetlen extravagáns részletet sem hagytak ki.

Nella elmosolyodott, de csak halványan, nehogy bajba kerüljön, és készen állt rá, hogy sokatmondó pillantást váltson Hazellel, miközben arra várnak, hogy a beszélgetés visszakanyarodjon az eredeti témához. De amikor megpróbálta elkapni a tekintetét, Hazelön nem látszott, hogy unná magát. Őszintén mosolygott, többször csettintett a nyelvével, és a megfelelő helyen hozzáfűzte, hogy „úristen”. Egy ponton még egy poénnal is hozzájárult a beszélgetéshez, és kissé meglökte Maisyt a könyökével.

Nella a szemöldökét ráncolta, és kissé lelombozta, hogy Hazel nem viszonozta a pillantását. Meg is lepődött. Nem emlékezett rá, mikor mert először a főnökéhez érni, de abban biztos volt, hogy nem az első munkanapján, sőt valószínűleg nem is az első hónapban.

– Na, de hol is tartottunk? – tette fel végre a kérdést Maisy. – Hazel, Nella csodálatos információforrást fog jelenteni számodra. Alaposan kérdezd majd ki!

– Úgy hívjuk, az írókkal suttogó – jegyezte meg Vera, noha Nella soha életében nem hallotta még, hogy bárki is így nevezte volna. – Akárhányszor valamelyik díva kiborul, Nella elbűvöli az illetőt, ahogy csak ő tudja, és minden rendbe jön.

– Jaj, dehogy! – kuncogott Nella. A Wagnernél szokásos eljárás volt a megjátszott alázat. – Ez túlzás. De persze, kérdezz csak bátran! Egymással szemben lesz az asztalunk.

Hazel átdobta a tincseit a válla fölött, és szemtelen mosoly terült szét az arcán.

– Vigyázz, mit mondasz! Lehet, hogy állandóan a nyakadon fogok lógni. A magazinokat ismerem, de a könyvek világa totális rejtély számomra.

Ezt most tényleg a főnöke füle hallatára ismerte be az új lány? Nagyon tökös – gondolta Nella. Ő bizony alaposan lekicsinyítette saját tapasztalatlanságát a könyvkiadás terén, amikor felvették. Azonban szinte rögtön eszébe jutott, mi lehet a magyarázat: a kezdő asszisztenseket a főnökeik sokkal jobban szokták kedvelni, ha úgy gondolják, tiszta lappal van dolguk.

– Engem nem fogsz zavarni – szólalt meg hangosan. – Komolyan.

Hazel úgy hajtotta félre a fejét, mintha egy láthatatlan madzaggal húzták volna el, mintha olyan boldoggá tenné a tudat, hogy Nella mellette áll, hogy képtelen egyenesen tartani.

– De örülök, hogy ezt mondod!

Maisy hálásan biccentett.

– Nagyszerű! Vera, mielőtt mennénk… Nem tudod, Bridget bent van-e ma? Nagyon szeretnék benézni hozzá is, hogy bemutassam neki Hazelt, mielőtt megebédelünk.

– Nemrég Stevie zenéje szűrődött ki az irodájából, szóval…

A két nő grimaszolt.

– Jó, akkor teszek egy próbát. Most már hagylak benneteket. Még egyszer elnézést kérek a zavarásért.

– Ugyan, Maze, szóra sem érdemes! – legyintett Vera, majd visszaült a helyére, és a keze máris a Colin Franklin legújabb regényével kapcsolatos jegyzeteket kereste. – És, Hazel, tényleg nagyon örülök, hogy megismertelek. Nagyon izgalmas, hogy a csapatunk tagja lettél.

– Igen, üdv nálunk! – tette hozzá Nella vidáman, majd némi integetés után a négy emberből ismét kettő lett.

Nella leült, és minden addiginál inkább készen állt rá, hogy elmondja a véleményét Shartriciáról. A Hazellel való találkozás mintha elfújta volna az aggodalmát, és ismét céltudatossá tette őt. Csakhogy még ki sem nyitotta a száját, amikor arra lett figyelmes, hogy valami aggasztó változás történt a főnöke arckifejezésében. Másodpercekig hallgattak, majd Vera letette a tollát, és kissé morcosan így szólt:

– Te jó szagú! Ahányszor Maisyvel beszélek, utána mindig rám fér egy kis szünet. Ennyire fárasztó ez a nő.

Nella vállat vont. Mindig megdöbbent, amikor a főnöke úgy bánt vele, mintha a bizalmasának tekintené.

– Nos, hol is tartottunk?

– Colin Franklinnél és a Zsibbadásnál.

– Igen. Éppen arról beszéltél, hogy…

Ekkor ismét megzavarták Verát – ezúttal Stevie Nicks. Bridget, aki társszerkesztőként dolgozott a kiadónál, és kedvelte az énekest, határozottan bent volt az irodájában, és a jelek szerint éppen jó kedvében találta Maisy kopogása, ezért ajtót nyitott neki. Nella és Vera végighallgatta, ahogy Maisy elkiabálja az új asszisztense nevét, majd Hazel még hangosabban újra bemutatkozik. Nella éppen becsukta Vera ajtaját, amikor Maisy harmadszor ordította Hazel nevét, és nagyon kedvesen hozzátette:

– Tudod, mint a mogyoró!

Vera felsóhajtott.

– Köszönöm. Jaj! Ezzel most már tényleg kezdeni kellene valamit – panaszkodott, bár mindketten tisztában voltak vele, hogy az a kolléga, aki legutóbb meg merészelte kérni Bridgetet, hogy halkítsa le a zenét, kellemetlen néhány hónapnak nézett elébe, mert Bridget történetesen a Wagner egyik első írójának unokája volt, és ez az író történetesen Richard golfpartnere volt. Ez megmagyarázta, Bridget miért jutott olyan hamar saját irodához. Ezzel a döntéssel Richard egyaránt magára haragította az alacsonyabb és magasabb beosztású alkalmazottait.

Nella újra hátradőlt, és kihúzta a vállát. Várt egy kicsit, mielőtt határozottan belevágott volna a mondandójába:

– Nos, a Zsibbadás. Őszinte leszek: az egyik szereplő egyáltalán nem…

– Figyelj csak, Nella! – Vera a halántékát masszírozta, és nagyot sóhajtott. – Úgy tudom, Colin nemsokára bejön, talán már jövő héten. Mi lenne, ha akkor osztanád meg a gondolataidat, amikor mindketten itt vagyunk? Így figyelembe vehetjük a kritikádra adott reakcióját is, amikor előkészítjük az ajánlatunkat.

Nella nem tudta volna megmondani, mitől fordult fel inkább a gyomra: attól, hogy személyesen kell majd Colinnal beszélnie az érzéseiről, és előtte nem vitathatja meg azokat Verával, vagy az, hogy Vera a jelek szerint már eldöntötte, hogy kiadják a könyvet.

– Ööö… oké. Csak arra gondoltam, esetleg előtte megbeszélhetnénk mi ketten, a… nos, a gyengeségeket, vagy…

– Igen, igen, majd személyesen mindent elmondunk Colinnak – vágott a szavába Vera, aki most már egyenesen lehunyta a szemét. – Csak, tudod, nem tudok koncentrálni, amikor… amikor… – A falra mutatott, amelyen áthatolt az Egy magányos tinédzser pörgős betétdala. – Te jó ég, néha el sem hiszem ezt a helyet – folytatta a nő. – Most velem van a baj, vagy tesznek valamit a vizünkbe?

Verának igaza volt. Tényleg lehetett valami a vízben a Wagnernél. Ebben viszont Vera keze is benne volt. Ő meg a többi vezető beosztású kolléga, akik meg is tudtak élni a keresetükből, mind zavarossá tették a vizet, megnehezítették, sőt néha ellehetetlenítették a Nellához hasonló kishalak számára a túlélést. A barátságosnak tűnő megbeszélések felszíne alatt sokszor hatalmi játszmák és kicsinyesség, lekezelés és zárt ajtók mögötti megbeszélések bújtak meg.

Az egészben az volt a leginkább lenyűgöző, hogy mindegyikük úgy gondolta, mindenki más az őrült. Legalábbis ezt mondta neki bizalmasan Yang, aki Maisy asszisztense volt akkoriban, amikor Nella a kiadóhoz került. Yang nemes feladatot vállalt magára: nemcsak a szerkesztői folyamatokba avatta be Nellát, hanem a fontos tudnivalókat is közölte vele minden egyes kollégával kapcsolatban. Elmondta, kivel kell vigyázni az ünnepi partikon, kit jobb kerülni a liftben, és kivel jó kávézni. Minden fontos információt megosztott.

Hihetetlenül segítőkész idegenvezetőnek bizonyult, és első generációs kínai–amerikaiként az egyetlen nem fehér kolléga volt, akivel Nella valaha is dolgozott a Wagnernél. Együtt viccelődtek azon, milyen nehéz lehet a többieknek megkülönböztetni őket egymástól, és mindig grimaszoltak, amikor a vezetők az ő asztaluk mellett vitték el a külsősöket – félig-meddig viccesen megjegyezték, ezt direkt csinálják, hogy bemutassák, milyen sokszínű a cég.

Hat hónappal később szakadt vége ennek az időszaknak, amikor Yang felmondott, hogy a doktori tanulmányaira koncentrálhasson. Három nappal a távozása után terjedt el a világban a hír, hogy ismét agyonlőttek egy fegyvertelen feketét, ezúttal egy idős férfit. Órákkal napkelte előtt állította félre a kocsiját egy fehér rendőr Észak-Karolinában, valahol vidéken. A férfi percekkel később meghalt, és néhány óra múlva mintha lángba borult volna a világ. Több jelentés szerint csak a hallókészülékét szerette volna felhangosítani. Napokkal azután, hogy Nella megnézte a lövöldözés kapcsán Jesse Watson dühös reakcióját, amely óriási nézettséget ért el a Twitteren, Richard Wagner minden dolgozójának elküldött egy körüzenetet, amelyben bejelentette, hogy sokszínűségi értekezletek egész sorát fogja elindítani.

A Wagner főszerkesztője nagyon ritkán küldött e-mailt a kollégáinak – vagy váratlanul felbukkant az ember irodájában, vagy kifogástalan dőlt betűkkel, kézzel írt üzenetet küldött. Már az is izgalmas volt, hogy megszületett ez az e-mail, és a tartalma annyira ígéretesnek tűnt, hogy Nella kinyomtatta, és felragasztotta a paravánjára. A lövöldözés híre az egész országot felháborította, és Nellát különösen – nemcsak azért, mert a férfi hallássérült volt, és a hetvenes éveiben járt, hanem azért is, mert kicsit hasonlított a lány nagyapjára, akit sosem ismerhetett. Megnyugtató volt számára a tudat, hogy a Wagner dolgozói utasítást kaptak arra, kezdjenek el beszélgetni egymással, és nevezzék nevén a problémát.

Csak egy gond volt ezzel: senki sem tudta volna megmondani, mi is a probléma. Vagy, hogy merre van. Vagy, hogy létezik-e egyáltalán. A „sokszínűség a Wagnernél” meghatározás minden jelenlévőt – Nella kollégáinak körülbelül harminc százalékát – teljesen összezavart, úgyhogy Natalie, a HR-es és a brit moderátor, akit „semleges félként” meghívtak, a találkozó első óráját azzal töltötték, hogy megpróbálták meghatározni, miről is kellene beszélgetni.

– Most a dolgozók vagy a könyvek tekintetében értjük a sokszínűséget? – kérdezte Alexander, a Wagner egyik legfantáziátlanabb szerkesztője. – Vagy az írókra gondolunk?

– Nem pont tavaly adtuk ki annak a fekete írónak a könyvét? – tűnődtek mások. És így tovább.

Érthető volt a zavaruk, és Nella mindent megtett, hogy „objektív” megfigyeléseivel visszaterelje a többieket az előttük álló feladathoz. De képtelen volt rávenni magát arra, hogy kimondja, a magasabb beosztású kollégáknak talán nemcsak az Amerika tíz legjobb egyetemén végzett vagy személyes összeköttetésekkel rendelkező embereket kellene felvenniük, mert az ő önéletrajzát egyik régi tanára, a Virginiai Egyetem professzorának szerkesztőként dolgozó barátja javította fel. Az igazi nagy durranás sem működött volna – egyébként valahogy így hangzott volna: Igen, tavaly adtuk ki annak a fekete írónak a könyvét, de ez az író, hasonlóan ahhoz a legutóbbi hat feketéhez, akinek a művét megjelentette a Wagner, nem amerikai volt, hanem egy afrikai ország szülötte, és bár ez is határozottan példa a sokszínűségre, azért mégsem az igazi. Ezzel csak kiváltott volna egy egész sor lassú változást, amellyel egyelőre nem szeretett volna egyedül megküzdeni, hát még a fehér munkaadóival vállvetve.

A „megbeszélés” második óráját béna szerepjátékokkal ütötték el, valamint még ezeknél is bénább szóasszociációs játékokkal, amelyek persze csak rontottak a dolgon. Amikor Nella előállt a BIPOC{5} betűszóval, amelyről a sokszínűségre asszociál, a kollégái lelkesen bólogattak… majd maguk is példákat hoztak a sokszínűségre: balkezesség, rövidlátás, diszlexia. Nella akkor értette meg, mennyire valószínűtlen, hogy visszatérjenek az ő eredeti gondolatához, amely arról szólt, milyen bánásmódban részesülnek a feketék az irodalmi életen belül és kívül, amikor valaki bedobta a „nem Z generációs” kifejezést. Egy pillanattal később, mire az ember kimondhatta volna, hogy „mi lenne…”, a moderátor már fejet is hajtott, és mindenkit megdicsért a nyitottságáért – a körülbelül harminc jelenlévő Nella kivételével mind fehér volt.

Mindenki megkönnyebbült a gondolattól, hogy most majd jönnek a levezető kérdezősködések azok részéről, akik nem vettek részt ezen az eseményen, úgyhogy a kollégák gyorsabban csődültek ki a tárgyalóból, mint bármelyik szexuális zaklatásról szóló előadás után. Ráadásul mindenki arcáról lerítt, hogy sokkal jobban össze van zavarodva, mint amikor érkezett.

Ez Nellára is igaz volt, csak rá más okból. A kollégái képesek voltak rá, hogy a bitcoinról, a közép-keleti konfliktusokról és a fekete lyukakról adjanak ki könyveket, de többségük nem értette, miért fontos, hogy sokszínűbbé tegyék a kiadót. Ezek után Nellát már nem lepte meg, hogy a következő sokszínűségi értekezleten, amely nem volt kötelező, feleannyian vettek részt, mint az elsőn. Mire elérkezett a negyedik alkalom, már csak Nella és a kék szemű sajtókapcsolati munkatárs volt jelen. Utóbbi nevére Nella már nem emlékezett, mert az illető már nem dolgozott a cégnél. Még a HR-es Natalie sem jött többé, állítólag „nem fért bele az idejébe”.

– Esetleg kínáljuk meg őket fánkkal, hátha akkor többen jönnének? – vetette fel szelíden a kék szemű lány, mire Nella rá nem jellemző módon nyilvánosan kiakadt: összetépte a beszédet, amelyet szeretett volna megosztani a kollégáival, majd kiviharzott a helyiségből.

Még mindig elvörösödött, ha eszébe jutott ez az eset, amikor nyilvánosan gyengeséget mutatott. Általában nem volt nagy ügy egyedüli fekete lánynak lenni az irodában. Lassanként szinte minden wagneres asszisztenssel összebarátkozott, és a recepción meg a belső postán dolgozó színes bőrű kollégák mind név szerint ismerték. De ez mégsem volt ugyanaz, mintha lett volna egy legjobb barátnője a munkahelyén, aki igazán megérti. Nagyon vágyott rá, hogy átsétálhasson az illető asztalához, kiadhassa magából minden érzését egy fajilag teljesen érzéketlen fiktív karakterrel kapcsolatban, majd megújulva térhessen vissza a helyére.

Nella éppen elhozta a nyomtatóról Colin Franklin egyik húszoldalas szerződését, és azt lapozgatta, miközben arra gondolt, milyen sok érzés kavarog benne. Ekkor botlott bele új asztalszomszédjába.

– Bocsi! – Kinyújtotta a karját, nehogy Hazel elessen, noha inkább ő veszítette el az egyensúlyát.

Hazel felvonta a fél szemöldökét – vagy a meglepetés, vagy a rosszallás jeleként, nem volt egyértelmű, melyikről van szó. Csípőre tette a kezét.

– Hallod-e, csajszi, hová ez a sietség?

Igen, abból, ahogy Hazel szájának bal sarka kissé megremegett, mintha gúnyos mosolyra akarna húzódni, Nella már tudta, hogy rosszallásról van szó.

– Hát, itt az ember általában úgy rohangál, mint a fejetlen csirke – felelte Nella, noha ehhez hasonló kifejezés még sosem hagyta el a száját. Az órájára pillantott, így akart időt nyerni, hogy magához térjen előbbi mondata után. – És, nos, milyen volt Maisyvel ebédelni? Eltűntetek vagy… két órára.

– Olyan sokáig elvoltunk? – kérdezte Hazel, és abba az irányba bámult, amerről jött. – Szuper volt. Maisy szuper nő. Egy tajvani étterembe mentünk.

– Jól hangzik. A Lu Wanba?

– Igen, a Kilencedik sugárúton.

– Igen, az nagy kedvenc errefelé.

– Isteni a kaja. Na, de már annak is örültem, hogy Maisy egyáltalán időt szakított rám – folytatta Hazel, és megállt Nella asztalánál. – Most, hogy visszajöttem, kérdezhetnék valamit egy e-maillel kapcsolatban?

– Persze! – Nella Colin Franklin korábbi regényeinek tetejére ejtette a szerződéseket; Vera kérte meg, hogy szerezze meg a Wagner könyvtárából az összes korábbi Franklin-könyvet az ajánlattételhez. Azt még nem mondták, hogy kérje el Joshtól A háromgyűrűs töltény és a Terrorista a szomszédom eladási adatait, de biztosra vette, hogy péntekre ez az utasítás is meg fog érkezni. Ez pedig azt jelentette, hogy a Wagner két héten belül megveszi Colin következő könyvét a leányanyával, az öt és fél gyermekes Shartriciával, mégpedig hat számjegyű összegért.

Nellát kirázta a hideg erre az utolsó, fájdalmas gondolatra, és a lelke, amely sokszor Angela Davis hangján szólt hozzá, felsírt. Azért ő a legszebb mosolyát erőltette az arcára. Átment Hazelhöz, és elolvasta a képernyőjét betöltő e-mailt. Amint meglátta, hogy a szöveget Papyrus betűtípussal és pirossal írták, nem is kellett tovább olvasnia, már rá is vágta:

– Ez Dee a termelési osztályról. Juj.

– Megmondom őszintén… egy kukkot sem értek az egészből.

Nella nem is hibáztatta. Az e-mail tárgya az volt: Simpson?, maga a szöveg pedig: EZ HOL VAN?

– Egy pillanat! Mintha Erin hagyott volna erről egy üzenetet, mielőtt elment… – Nella átlapozta a papírköteget, amelyhez nem nyúlt, amióta Erin, Maisy legutóbbi asszisztense négy héttel korábban visszament az Upper West Side-ra, az apja ügyvédi irodájához. „Éhbérért dolgozunk itt”, mondta akkor a lány, miközben a harmadik dobozt is telepakolta könyvekkel. „Fogalmam sincs, te hogyan gazdálkodod ki ebből a fizetésből, hogy ebben a városban élj.”

Nella érzékelte, milyen ironikus ez a megjegyzés valaki olyan szájából, akinek ennyire kényelmes B terve van. De azért Erinnek is volt valami igazsága, mint mindenki másnak, aki harmincöt éves kora előtt hasonló indokkal hagyta ott a Wagnert. Valóban éhbérért dolgoztak, és tudni lehetett, hogy ez még öt évig így is marad, attól függően, mennyire sikerül közel kerülni magához Richard Wagnerhez ennyi idő alatt. Aki magára tudta vonni a tulajdonos figyelmét, annak élete végéig helye volt a könyvkiadás világában, de akinek ez nem jött össze, és nem rokoni kapcsolatai miatt vették fel, mint Bridgetet, ráadásul olyannal dolgozott, akit Richard nem kedvelt különösebben, nos, az keresztet vethetett a karrierjére. Persze addig maradt a Wagnernél, amíg csak akart, de mindig óránként huszonpár dollárért.

Nella végighúzta az ujját Maisy asszisztensi útmutatójának második oldalán, és igyekezett kikerülni a lap jobb felső sarkában éktelenkedő, óriási zsírfoltot. Vajon melyik asszisztenstől származhat? Biztosan nem Yangtól, aki soha semmit sem evett az asztalánál, hacsak nem szőlőt vagy piros körtét. Emily sem jöhetett szóba, mert Nella egyszer sem látott nála ételt, amikor a helyén ült. Heather, aki a King’s College London friss diplomása volt, és gyakran használt brit szavakat, annyi időt sem töltött a Wagnernél, hogy kikerüljön a neve a paravánjára. Nella gyanította, hogy maga Erin lehetett a bűnös. Hány zacskó Lay